Buzinkay Géza

A magyar sajtó

és újságírás története

a kezdetektől

a rendszerváltásig

Wolters Kluwer • Budapest, 2016

Kiadja a

Wolters Kluwer Kft.

Budapest, 2016

1117 Budapest, Prielle Kornélia u. 21–35.

Telefon: (40) 464-5656

Fax: +36 (1) 464-5657

e-mail: info@wolterskluwer.hu

www.wolterskluwer.hu

Felelős vezető: Tóth Gábor, a Wolters Kluwer Kft. ügyvezetője

Kiadásért felelős: Fehér Nóra

A kiadványok szerkesztéséért felelős: dr. Rajházi Mónika

Felelős szerkesztő: Dúll Kata, Horváth Krisztina

Műszaki szerkesztés: Wolters Kluwer Kft.

Grafikai tervezés: Wolters Kluwer Kft.

Tördelés: Korrinfo Kft.

ISBN 978 963 295 598 8

Termékkód: YEB1653

Szakmai partner:

Az NMHH Médiatanácsának Médiatudományi Intézete

Kiadványaink megtekinthetőek és megvásárolhatóak szakkönyvesboltunkban a Kiadó címén, továbbá a shop.wk.hu portálon.

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás és a mű bővített, illetve rövidített változatának kiadási jogát is.

A Kiadó írásbeli hozzájárulása nélkül sem a teljes mű, sem annak bármely része semmiféle formában (fotokópia, mikrofilm vagy más hordozó) nem sokszorosítható.

Szakmai lektorok:

Horváth Attila

Paál Vince

Sorozatszerkesztők:

Koltay András

Nyakas Levente

A borító Goró Lajos Rikkancsok – Budapesti életkép című illusztrációjának felhasználásával készült.

© Buzinkay Géza, Budapest, 2016

© Wolters Kluwer Kft., Budapest, 2016

Kittinek, Klárinak és Gyurkának

Előszó

A magyar sajtó történetének megírása újabb és újabb hullámokban nekilendült, majd megakadt. Tanulságos a történet, amelyet Ferenczy József az első magyar hírlaptörténet bevezetőjeként megírt 1887-ben: pályadíjak és megismételt pályázatok ellenére senki sem jelentkezett kézirattal. Végül ő maga írta meg a magyar hírlapirodalom első, majdnem egy évszázadának történetét.1

A pályázat és az első magyar sajtótörténet is akkor született meg, amikor a nemzeti könyvtárban a köteles példányok beérkezése miatt már annyira felhalmozódott a sajtóanyag, hogy nélkülözhetetlen lett az áttekintést lehetővé tevő segédeszköz elkészítése. Ezek a segédeszközök lettek az első sajtótörténetek – szükségszerűen a Széchényi Könyvtár Hírlaptárának vezetői, Szinnyei József, majd Dezsényi Béla munkáiként –, és ezt követően fellépett az újságíróképzés igénye a szakma múltját bemutató tankönyvek iránt (Dezsényi Béla – Nemes György [1954], Gombó Pál [1966], Márkus László [szerk. 1977], Fülöp Géza egyetemi jegyzete [1980, és utána 15 kiadás], Buzinkay Géza [1993], Kókay György – Buzinkay Géza – Murányi Gábor [2001], Buzinkay Géza – Kókay György [2005], Bajomi-Lázár Péter [2006]). A hírlapgyűjtemény és az újságíróképzés egymástól ugyan eltérő, de egyaránt gyakorlatias igényt állított a megszülető sajtótörténet iránt.

Az akadémiai kézikönyv igényű magyar sajtótörténet munkálatai a Magyar Tudományos Akadémia Irodalomtudományi Intézetének keretében, Szabolcsi Miklós főszerkesztői vezetésével, az 1970-es évek közepén indultak el – Dersi Tamás kezdeményezésére és a Magyar Újságírók Országos Szövetsége anyagi támogatásával. Irodalomtörténészek és történészek csoportmunkájának eredményeként két részben, három kötetben, szerkesztőként Kókay György, illetve Kosáry Domokos és Németh G. Béla irányításával az 1980-as évek közepére meg is jelent az eredetileg négykötetesre tervezett nagy kézikönyv első fele – amely azonban csak 1892-ig jutott el. A magyar sajtó e legnagyobb szabású története éppen annál az időszaknál állt le, amikor a magyar sajtó szerkesztői, vezető publicistái és műfajai terén éppúgy, mint kiadói szervezettségével, technikailag, illetve példányszámainak nagyságát tekintve kifejletté vált, és kortárs európai összehasonlításban is megillethette már a fejlett sajtóélet minősítés. A kézikönyv szerkesztőinek és munkatársainak belső vitái az első kötet esetében elsősorban irodalomtörténeti, a másodiknál politikatörténeti és ideológiai jellegűek voltak, így nem eredményeztek homogén szemléletű és következetes módszertanra épülő munkát. A főszerkesztő, Szabolcsi Miklós végül is „első kísérletnek” nevezte a művet. Folytatására máig sem került sor, és nem is valószínű, hogy ez az eredeti formában megtörténhessék.

A valójában idő előtt, azaz az egységes szemlélet kialakítása előtt megkezdett monografikus feldolgozás derékba törése óta, az elmúlt három évtized alatt ugyan megszaporodtak a résztanulmányok, majd a kétezres évek óta megszületett több, az elméleti és módszertani tisztázást sürgető dolgozat,2 azonban mégsem történt előrelépés egy reprezentatív magyar sajtótörténeti monográfia megalkotása terén. Pedig a sajtótörténet kutatóiban nincs hiány, több hazai és határon túli történész, irodalomtörténész munkássága erősen sajtótörténeti vonatkozású – közéjük tartozik Borbándi Gyula, Fleisz János, Győrffy Gábor, Lakatos Éva, Lengyel András, Lipták Dorottya, Révész Emese, Sipos Balázs, Szajbély Mihály, Széchenyi Ágnes, Takács Róbert, Ujvári Hedvig –, és kívülük is szaktörténészek sora publikált sajtótörténeti vonatkozású dolgozatokat.

Angolszász és német nyelvterületen gazdag sajtó-, média- és kommunikációtörténeti szakirodalom jött létre.3 Kezdetben, a XIX. század közepe és az 1970-es évek között összefoglaló nemzeti sajtótörténetek születtek meg – angolszász és német nyelvterületen korábban, a latin és közép-európai térségben később4 –, majd részben ezekre alapozva készültek el az elmúlt évtizedek médiatörténetei, amelyek kommunikációs jelenségeket és folyamatokat, illetve nyelvhatárok fölött átívelő médiaműfaji és tipológiai összefüggéseket vizsgálnak. Sokféle szempontú, szerkezetű és elvi megalapozású médiatörténeti koncepcióval találkozhatunk. Például a média történetét a kommunikáció történetébe szintetizálta Asa Briggs és Peter Burke magyarul is megjelent műve.5 Más megközelítés szerint a sajtótörténet felfogható mint a közvélemény kialakulásának és átalakulásának története a tömegdemokrácia és a tömegsajtó megjelenésének következtében.6 Felfogható „a média története [mint] az észlelés (a közvetítés) technicizálódásának története”.7 Továbbá a sajtó történetét meg lehetne írni mint a nyilvánosságért, a sajtószabadságért folytatott küzdelem történetét, ami egyúttal a cenzúra és sajtószabályozás, illetve a média és a demokrácia viszonyának története is;8 megírható lenne mint egy foglalkozási ág, az újságíró szakma története,9 és egyáltalán nem utolsósorban mint az olvasóközönség története.10

Az antropológiai felfogású kultúratudományok által megtermékenyített médiaelmélet célként ugyan megfogalmazhatja, hogy a sajtótörténet mint a médiatörténet része integrálódjék a kommunikációtörténetbe, az pedig az általános kultúrtörténet részeként találja meg helyét, de ennek a „második generációs történetnek” a hazai kutatásban még hiányzanak a feltételei, az előmunkálatai. Ez a kötet mint „első generációs” médiumtörténet arra vállalkozik, hogy az egyik médium, a magyar sajtó intézményének történetét feltárja, felhasználva a szakirodalom eredményeit, és a hézagok, űrök esetében az empirikus alapkutatásokat is elvégezze.11 Ha betölti funkcióját, megalapozása lehet egy szintetikus médiatörténetnek.

Koncepcióm a következő. A sajtó története ugyan a médiatörténet része, azonban nyelvhez kötöttsége és az írás-olvasásból következő intellektuális vonatkozásai miatt világosan elhatárolható a vizuális és auditiv médiumoktól, amelyek ezért itt csak a szükséges utalások erejéig jelennek meg. Felfogásom szerint a sajtónak tartalmából következő hármas funkciója van: informálás, véleményformálás és szórakoztatás, amelyek rögzítés, sokszorosítás és terjesztés útján érvényesülnek és érik el a társadalmat, az olvasót. A sajtónak ebből a felfogásából következnek a számba vett szempontok: szó lesz a sajtó tartalmának létrehozóiról (újságírók, szerkesztők), a sajtóüzem megszervezőiről és működtetőiről (kiadói vállalkozók és a kiadói üzlet), mindkét kategória felügyeletéről, szabályozásáról (cenzúra, sajtópolitika), a sajtósokszorosítás, újságnyomtatás fejlődéséről, a lapterjesztés alakulásáról (előfizetés, kolportázs, utcai árusítás), az információ megszerzésének fejlődéséről (alkalmi levelezőktől a hírirodákig), az információ és véleményformálás sajtóbeli megjelenéséről (a laptípusokról és sajtóműfajokról), a tág értelemben felfogott szórakoztatás megjelenéseiről (az irodalomtól a családi lapokig, magazinokig) s a funkció és a működési mód közös céljáról, az olvasóról. Ez a teoretikus számbavétel azonban nem jelentheti, hogy mindezekről a vonatkozásokról egyforma súllyal és teljességgel eshet szó: a lehetőségeket behatárolja a magyar sajtó múltjáról eddig összegyűlt ismeretek és adatok hézagossága, kiegyenlítetlensége. Például a cenzúra és a sajtótörvénykezés múltját részletesen és sokoldalúan feltárta már a szakirodalom, viszont rendkívül keveset tudunk, lényegileg csak esettanulmányokat ismerünk az újságírókról vagy az olvasóközönségről. Ráadásul a magyar sajtó múltjára vonatkozó ismereteink nem elhanyagolható része is bizonytalan alapokon áll, miután a forrásanyag nemcsak esetleges, de olykor egyúttal bizonytalan is.12

A magyar írott sajtó történetének íve több mint kétszáz évet fog át. Az 1780-as években azért született meg, hogy bizonyítsa a magyar nyelv (és civilizáltság) érettségét a német nyelvterületen protestáns lelkészek által megismert, rendszeresen megjelenő „államismeret” művelésére, majd pedig a folyamatosan megszülető szépirodalmi és kritikai munkák nyilvánosságra hozatalára. A nyelvújítással modernizálódott és megerősödött magyar nyelv a reformkor kulturális és politikai ambícióival, a közéletbe bekapcsolódó és nemzeti politikát megteremtő törekvéseivel együtt már önálló, saját hagyományaiból is táplálkozó sajtóéletet teremtett, amelyet legfeljebb megnyirbálni, keretek közé szorítani tudott a Habsburg Birodalom cenzúrája, de autochton létét többé nem vonhatta kétségbe, amire az 1849-et követő Bach-korszak magyar sajtóélete volt a bizonyság. A kiegyezést követő közel fél évszázad önmagát európai hatalmi tényezőnek tekintő, birodalomteremtő öntudatú magyar politikája, a közéleti nyilvánosságot az 1848-as sajtótörvény szellemében tisztelő, „a negyedik hatalmi ágat”, a sajtót alapvetően liberális módon elfogadó állam, illetve a szabad vállalkozások kifejlődésével megerősödő kapitalizmus páratlanul virágzó magyar sajtót teremtett, amelyet a felhasználói oldal, az iskolarendszer eredményei következtében növekvő olvasói rétegek is igényeltek. A liberális szabadság és a vele együtt járó szabadosság elleni, illetve a sajtón igazmondást számon kérő társadalmi és politikai hangok ugyan fokozatosan erősödtek a századforduló óta, de ezek inkább csak a sajtóról szóló viták formájában lángoltak fel egészen 1914-ig, amikor Tisza István miniszterelnök hatalmi szóval, politikai és szakmai konszenzus nélkül megszavaztatta az 1914: XIV. törvénycikket, az új sajtótörvényt. Ez akár a magyar sajtóélet korábbi burjánzó virágkorának végét is jelenthette volna, azonban a világháború kitörése, lefolyása, a végén a forradalmak és a történelmi Magyarország politikai és társadalmi szétesése markánsabban áthelyezte a sajtótörténeti hangsúlyokat is. Ezután az államhatalom többé már nem fontos funkciót betöltő partnernek tekintette a sajtót, hanem a szabályozás tárgyának, kellemetlen vagy veszélyes jelenségnek, amelynek egyedüli hasznos tulajdonsága, hogy propagandacélokra használható. És szintén propagandaeszköznek tekintették a tömegek mozgósítását célul kitűző mozgalmak, pártok. Ettől kezdve a hatalom állandó gyakorlata és az újságírók tartós élménye lett a sajtó manipulálása. A teljesen megváltozott szerepkör és feltételrendszer indokolja, hogy más és más nézőpontból mutassam be az 1918 előtti, illetve az 1918 és 1989 közötti sajtóéletet. Az a történet, amely 1914-ig folyamatos gyarapodás- és fejlődéstörténetként fogható fel, ettől kezdve, a XX. század folyamán már végig megszakítottságokkal jellemezhető, mint olyan folyamat, amelynek nem volt íve.13 Ráadásul a század végén a rendszerváltás akkor tudott az írott sajtónak fellángolást, mind tartalmi, mind a társadalmi elvárásokban megjelenő átmeneti megújulást és fontosságot biztosítani, amikor már a lapok jelentősége világszerte visszaszorulóban volt.

A magyar sajtó történeti ívének ez a felfogása politika- és társadalomtörténeti szemléletű. Érdeklődésem előterében az általában „politikaiként” megnevezett közéleti sajtó, a napilapok és hetilapok, vagyis azon lapcsoportok történetének nyomon követése áll, amelyeket hivatásos újságírók, szerkesztők készítettek. E szerint a felfogás szerint az újságírás a politológia vagy a jelenkortörténet-írás kezdeti megjelenési formája, és nem valamiféle szépirodalmi műfaj művelése; a legszorosabb kapcsolatban a politikatörténettel, társadalomtörténettel, művelődéstörténettel áll.14 Természetesen a szépirodalom helyet kaphat a sajtóban, sőt gyakran fontos szerepet játszhat, de nem alapelve a sajtó működésének, nem szabja meg a jellegét, a vele való hatósági bánásmódot, sem közönsége elvárásait. Felfogásom eltér a hagyományos magyar sajtótörténetek többségének szemléletétől, amelyek a szépirodalmi lapok történetét állították a középpontba; ez következett mind a magyar szépíróknak nemzeti politikai iránymutatóként való felfogásából, mind abból, hogy magyar sajtótörténettel sokáig szinte kizárólag irodalomtörténészek foglalkoztak. Azonban magától értetődik, hogy a napi- és hetilapok előtérbe állítása mellett jelentőségükhöz méltó helyet biztosítottam a szépirodalom periodikus fórumainak, a hírlapok tárcarovatainak, a magazin és folyóirat lapműfajoknak is.

E munka gerincét fő vonulatként ugyan a sajtóéletet, a sajtó fejlődését meghatározó országos érdekű és terjesztésű sajtó alkotja, de a lapirodalom szempontjából fontos és önállóságra törekvő vidéki, regionális sajtó is helyet kap benne, az első világháború végétől kezdve pedig önálló fejezetek mutatják be a kisebbségi, illetve az emigrációs magyar sajtóélet fontos jelenségeit. Azáltal, hogy ez az első olyan magyar sajtótörténet, amely a XX. századi magyar sajtónak a teljes magyar nyelvterület, a hazai, a határon túli, illetve az emigráns magyar sajtó egységét tekinti, e téren is feltételezi, hogy az áttekintés megalapozó, illetve kísérleti jellegű elemeket tartalmazzon.

A kötet alcímében megnevezett időhatárok – a „kezdetek” és az „ezredforduló” – szándékosan laza határokat jelölnek. Tisztázandó kérdés – tehát nem egyértelműen adott tény –, hogy mit tekinthetünk a magyar sajtó megindulási idejének. Előzményként vehetőek számba a XVI. század második felétől már nyugat-magyarországi nyomdákból is kikerülő, német nyelvű hírlevelek. A korai magyar sajtótörténet-írás felfogása, nyelvi szempontból logikusan, a magyar nyelvű hírlap, a Magyar Hirmondó megszületését (1780) tekintette a magyar sajtó megszületési időpontjának, és a XVIII. század korábbi, latin, német nyelvű lapjait előzményekként vette számba. A kevésbé általános történészi felfogás, leginkább Kosáry Domokos XVIII. századi művelődéstörténete a hungarus-tudat egységében tekintett a latin–német–cseh (szlovák–)magyar–horvát művelődés divergáló folyamatára, amelynek éppúgy része a Habsburg birodalombeli latin és a német sajtó, mint a nemzeti szempont és a nemzeti nyelvű értelmiség megjelenését követően a magyar nyelvű sajtó. Vagyis kialakulásakor, megszületésekor a magyarországi sajtó történetéről kell beszélnünk, amelyen belül az egyik fejlődési fokként jelentek meg a magyar (nyelvű) lapok. A két felfogást vegyítette Kókay György az akadémiai sajtótörténet első kötetében, de előzményként visszanyúlt az európai sajtó kezdeteihez, az újságlevelekhez. A jelen munka is a kialakuló szervezett információáramoltatás, kommunikáció európai előzményeihez kapcsolja a magyarországi sajtó elindulását. A XVIII. századi hungarus-sajtót a magyar sajtótörténet nélkülözhetetlen részének tekinti, viszont mind tartalmi, mind műfaji okok miatt kételkedik abban, hogy a Mercurius Hungaricus mint Rákóczi kancelláriájának diplomáciai célzatú nyomtatványsorozata a sajtótörténet része lenne.

A magyarországi lapok számbavételekor tekintettel kellett lenni arra, hogy bármennyire is megindult 1780-ban az első magyar nyelvű lap, ám még két évtizedig jelen voltak hazai kiadású latin nyelvű lapok is, a sajtó szempontjából fontos városaink polgársága pedig még elsősorban németül olvasott legalább az 1830-as évekig, sőt részben azon túl is. A magyar lapok híranyagának is fontos forrásai voltak a Pozsonyban, Budán, Pesten és az erdélyi Nagyszebenben megjelenő német nyelvű újságok. A német nyelv még jóval később, a kiegyezést követően is jelentős szerepet játszott a magyar sajtó történetében: a Pester Lloyd munkatársai és tartalma révén elválaszthatatlan maradt a magyar nyelvű sajtótól. A német nyelv használata azonban a magyarosodás folyamatában egyre inkább háttérbe szorult, és az első világháborút, az Osztrák–Magyar Monarchia felbomlását követően a perifériára szorult, amit világosan érzékeltet, hogy a századfordulón még nagy példányszámú német napilapokat kiadó Hungária Rt. 1925-tel teljesen átállt a magyar újságkiadásra. A magyarországi német sajtó története úgy vált külön a magyar sajtó történetétől, ahogy a magyar sajtóélet önállósult, elszakadt német gyökereitől, mintaképeitől, kifejlődött, a belföldi olvasóközönségnek pedig többé nem volt rá szüksége. Ettől kezdve a német sajtó már nem is maradt a magyar (nyelvű) sajtótörténet része.

Az akadémiai sajtótörténethez, illetve az azóta megjelent sajtótörténeti áttekintésekhez képest néhány módosítást tartottam szükségesnek a tartalmi elrendezés, a periodizáció tekintetében. Az 1830–1840-es éveket, a magyar sajtó kifejlődésének közel két évtizedét pontos évszámhoz kötés nélkül neveztem meg, hangsúlyozandó a folyamatot. Az 1849 és 1867 közötti időhatárokat a már megszületett, de ekkor hatályon kívül helyezett magyar sajtótörvény állapota indokolja: a törvénytelenség szempontjából egységes volt a korszak egészen az 1848. évi XVIII. törvénycikk 1867-ben történt visszaállításáig. A modern magyar sajtó és összes fontos jellemzője a dualizmus korában alakult ki, de ezt a fél évszázados periódust két részre bontották az 1880-as évek közepétől megjelent fontos újdonságok: a tömegsajtó, illetve annak a magyar polgári ízlésvilágnak a megjelenése, amely a modern magyar irodalom fórumai mellett vicclapok és képes hetilapok megteremtésével is gazdagította a kulturális életet. Az első világháború végét követő forradalmi korszak különböző színezetű diktatúráinak viszonya a sajtóhoz olyan mértékben különbözött mind a megelőző, mind a következő évtizedekétől, hogy indokoltnak látszott külön fejezetben tárgyalni, végső korszakhatárának az előzetes cenzúra 1921. decemberi feloldását tekintve.

Valószínűleg az 1945 és 1989 közötti periódus egyetlen fejezetbe foglalása a leginkább meglepő, vitatható megoldás, annak ellenére is, hogy azon belül határozottan elkülönülő időszakokat különböztetek meg. Az első három évben, a koalíciós időszakban a szabad, sokszínű és demokratikus sajtóélet kialakítása éltette a reményeket, másfelől azonban ugyanekkor a diktatórikus korszak előkészítése zajlott (csak párt vagy intézmény lehetett laptulajdonos; a hírlapok terén a kommunista párt és társutasainak térfoglalása történt meg, és a hírszolgálat is az ő kezükbe került; az irodalmi folyóiratokból fokozatosan kiiktatták a polgári írókat, és még a vicclapokat is egyneműsítették stb.). 1948 után egészen a rendszerváltásig a pártállam központi sajtópolitikával irányította a sajtóéletet, változatlan volt felfogása a sajtó agitációs és propagandista szerepéről s feladatáról, megvalósítására viszont eltérő módokon törekedtek a Rákosi-, illetve a Kádár-korszakban. A kíméletlenül célratörő Rákosi-korszak és az óvatosabb, joviálisabb, de cinikusabb Kádár-korszak közé ékelődött rövid forradalmi időszak 1956-ban az írott sajtó terén nem teremthetett olyan jelentős változásokat, mint egykor az 1848-as forradalom; többnyire a mindenkori forradalmak röpirat jellegű kiadványaira futotta erejéből. (Az igazi újdonság a rádiózásban jelent meg.) Ezek a szempontok indokolták, hogy egyetlen – de nem homogén – korszaknak tekintsem a második világháborút követő közel fél évszázadot.

Az ezredforduló mint végpont pontosabban megfogalmazva a rendszerváltással megszületett új sajtó- és médiaviszonyok felvillantását, érzékeltetését jelenti, és az első demokratikusan megválasztott kormány alatti sajtóviszonyok vázlatos bemutatása mellett néhány, a későbbiekre előremutató jelzéssel ér véget. A rendszerváltást követő évek sajtótörténete történetileg ennyire közel és kevés rá vonatkozó szakszerű, objektivitásra törekvő, nem (párt)politikailag meghatározott feldolgozással csak egy bő vázlat igényével jelenhet meg. Fontosságát mégis az adja, hogy a központilag engedélyezett és ellenőrzött, cenzúrával megfegyelmezett sajtóvilágból, amelyet a pártállam által megrostált újságírók működtettek, végbement az átmenet a nagyrészt szabad üzleti vállalkozás formájára, amelyet az olvasóiknak, azaz a társadalomnak felelős újságírók kellett hogy működtessenek.

A magyar sajtó működése, előzményeit is tekintve, több évszázados történet, s ennek során több ezer periodikacím és annál is több közreműködői név fordult elő, tehát hiánytalan, teljességre törő tárgyalásuk elméletileg is lehetetlen lenne. Viszont a közel hétszáz, röviden megemlített vagy hosszabban tárgyalt lap és folyóirat, illetve mintegy másfélezer újságíró, szerkesztő és lapkiadó bemutatása alkalmas méretű szelektálásnak látszik.

A hosszú életű, több korszakon átívelő lapok és arculatformáló publicistáik, szerkesztőik bemutatása a sajtótörténetek problematikus feladatai közé tartozik: semelyikükről sem lehet csupán egyetlen helyen írni, de nem is lehet minden érintett korszakban minden információt, értékelést megismételni. Például nem lehet a Pesti Napló teljes bemutatását elvégezni az 1860–70-es éveknél, amikor még az 1930-as években is véleményformáló polgári napilapként működött; vagy nem lehet Rákosi Jenőről sem csak a Kiegyezés után vagy az 1880–90-es években, esetleg csupán a nemzeti koalíció idején vagy csak az 1920-as évek közepén-második felében írni. Más hasonló esetekre is érvényesnek tartom, hogy a hosszú életű lapoknak fennállásuk minden korszakában jelen kell lenniük, de „portrét” rajzolni róluk akkor szükséges, amikor a legjelentősebb volt a szerepük. Az így óhatatlanul több részre tagolt laptörténetek és újságírói életművek a lapmutató és a névmutató segítségével állnak össze egységgé.

A periodikák címének helyesírása külön említést igényel. A címekben gyakran előforduló I és U betűket a két világháború közötti évekig kizárólag rövid formájukban használták a nyomdák, majd nyomdánként változó időponttól tértek át a hosszú magánhangzók alkalmazására. Voltak, amelyek még a második világháborút követően is megmaradtak a rövid I-nél és U-nál, amint a kor írógépei is ugyanígy működtek. A két világháború közötti sajtó bibliográfiája15 az összes cím esetében a mai helyesírásnak megfelelően közli a rövid/hosszú magánhangzókat, függetlenül attól, hogy a hosszú életű lapok, mint például a Pesti Hirlap egészen 1944-ig megőrizte eredeti, rövid i-betűs formáját. A bibliográfiai azonosíthatóság érdekében az első világháború vége után alapított lapok címében a megfelelő hosszú magánhangzókat jelölöm, de a néhány korábban indult lap címében mindvégig megőrzöm az eredeti helyesírást (Budapesti Hirlap, Magyar Hirlap, Vasárnapi Ujság, Uj Idők stb.).

Hiánya szinte minden sajtótörténeti műnek, hogy nem találhatóak meg bennük azok az eredeti szövegek, cikkek, amelyek pedig ma már alig vagy nem hozzáférhetőek. Ennek a kötetnek az esetében sincs ez másként, már csak terjedelmi okok miatt sem, viszont a hiányt pótolni tudja a Hírharang, vezércikk, szenzációs riport című magyar sajtótörténeti antológia,16 amely gazdag válogatást ad a magyar nyelvű lapok jellemző publicisztikáiból, sajtóműfajaiból és legnagyobb újságíróinak cikkeiből az 1780 és 1956 közötti korszakokból.

A magyar sajtótörténet megírását az 1970-es évek vége óta végzett kutatásaim és a felsőoktatásban több mint két évtizedes oktatási tevékenységem tette lehetővé. A sajtó történetével való foglalkozásban Antall József indított el, amikor még az Orvostörténeti Múzeum, Könyvtár és Levéltár igazgatójaként rám bízta az intézmény gazdag sajtógyűjteményének gondozását, feldolgozását. A sajtóval kapcsolatos nemzetközi kutatásokkal az 1980-as évek közepén ismerkedhettem meg, amikor ezt lehetővé tette az Open Society Foundation által nyújtott ösztöndíj a New York-i Columbia Egyetemen. Felsorolhatatlanul sok pályatárstól és baráttól is nélkülözhetetlen segítséget kaptam kutatásaimhoz. Utólag is meg kell emlékeznem Hanák Péter, Kosáry Domokos, Németh G. Béla és Vásárhelyi Miklós tartós segítségéről, és mindenekelőtt hálásan gondolok Csáky Móric, Cseke Péter, Deák Ágnes, Robert J. W. Evans, Fleisz János, Frank Tibor, Gergely András, Gyáni Gábor, H. Balázs Éva, Kövér György, Lakatos Éva, Lipták Dorottya, Martin József, Miskolczy Ambrus, Monok István, Murányi Gábor, Pajkossy Gábor, Pók Attila, Romsics Ignác, Sárközi Mátyás, Sipos Balázs, Somogyi Éva, Szajbély Mihály, Széchenyi Ágnes, Tomsics Emőke, Ujvári Hedvig, Veliky János, Vermes Gábor és Vörös Boldizsár tanácsaira, segítségére. Köszönetet mondok a kötet lektorainak, Császtvay Tündének, Paál Vincének és Horváth Attilának értékes megjegyzéseikért.

Ez az első olyan átfogó magyar sajtótörténet, amely egységében kívánja tekinteni a teljes magyar nyelvű periodikus irodalmat, szerves részének tekinti az ország határain kívüli magyar sajtót is; amely tartalmazza az újságírók történetét, és amely lehetőség szerint figyelmet fordít a sajtóélet gazdasági működésére; mindemellett több, eddig feltáratlan részterületen elvégezte az elsőleges anyagfeltárást. Ennek ellenére ez is, mint minden sajtótörténeti áttekintés, szükségszerűen szelektív és szubjektív, ami egyúttal azt is jelenti, hogy nem meríti ki a témáját: tág teret enged eltérő módszer és feldolgozási szempontok alapján megírható további feldolgozásoknak.

A kézirat lezárva 2016. januárban.

Buzinkay Géza

A magyar sajtó megszületése előtt

Információ, újságlevél és híráramlás a kora újkorban

Az európai sajtótörténetek a hírlapok születését nyomozva két forrást találnak: az egyik a kereskedelem fejlődése, a pénzpiac kialakulása, a tőzsdék megjelenése (Bruges: 1406, Antwerpen: 1460 és nyomukban London, majd a német városok), illetve a nagy földrajzi felfedezések idején az előbb kézzel írt felfedezői, kereskedői útibeszámolókat követve a nyomtatott újságlevelek szintén a XV. században.17 Mindkét forrás megegyezik abban, hogy létfeltételük a gyors és minél pontosabb információközvetítés.

A sajtótörténetek közmegegyezése szerint sajtónak a technikai sokszorosítással (nyomtatással) előállított, nyilvános terjesztésű, azaz előfizethető, rendszeres időközökben megjelenő és huzamos ideig fennálló sajtótermékeket nevezhetjük. Vagyis csak előzménynek számítanak a kéziratos, de akár a nyomtatott, ám csak egyszer vagy rendszertelen időközökben kiadott újságlevelek és a különböző diplomáciai vagy politikai céllal, államok, kormányzatok által készített, bár rendszeres, de nem nyilvánosan hozzáférhető kiadványok.18 Nem tartoznak a sajtó fogalmának körébe a mégoly hosszú életű és rendszeresen megjelenő tudományos folyóiratok sem, mert azok valójában egy-egy szakma, tudományág eredményeinek publikációi a szakemberek számára; szerkesztésüknek szempontjait is az adott tudományág kívánalmai, és nem a nagyközönség számára eladható példányok száma határozza meg.

A korai lapok aviso, relatio, coranto megnevezései mind az értesítés, a tudósítás, a kapcsolat fogalmaira vonatkoztak, a Zeitung pedig a (rendszeres) időszakonkénti megjelenésre. Vagyis a korai sajtótermékek címei közvetlenül utaltak a lapok tartalmára és funkciójára: az 1605-ben megindult nyomtatványtípus célja a kapcsolatteremtés, a tájékoztatás és véleményformálás volt, rendszeres időközönként.

Ebben azonban csak az egyik sajtótípus sajátosságai ismerhetőek fel: a máig létező közéleti, politikai lapcsoporté, legmarkánsabb formájában a napilapoké, az újságoké.

Van azonban egy nagyjából ezzel egy időben megszületett sajtótípus is, amely elsősorban a legtágabb értelemben vett szórakoztatást és ismeretterjesztést tekintette céljának. Ez a laptípus, amely a frankfurti, majd a lipcsei könyvvásár évszázadokon át kiadott értesítőivel (Meßrelation) indult, a kalendáriumokkal, sőt a középkori templomok freskósorozatainak funkciójával tartotta a rokonságot:19 a folyóiratok és a szórakoztató-nevelő hetilapok, a magazinok kiindulópontja lett.

A két sajtótípus Nyugat-Európában – a kontinensen a felvilágosodás hatására – a 18. század során forrt egységes sajtóvá, amelynek működtetői, írói a következő század során egységes újságírói foglalkozási ággá, szakmává alakultak.20

A ma ismert legkorábbi, heti rendszerességgel kiadott, értesítéseket, információkat, híreket tartalmazó lap 1605-től Straßburgban jelent meg Relation címmel.21 Az ezt követő másfél évtizedben Németalföldön, majd Angliában is elindultak az első kereskedelmi, pénzügyi és politikai információkat közlő hetilapok. Bécsi nyomdából 1488-ban került ki a legkorábbi nyomtatott újságlevél, 1615-ben pedig már újságnyomtatási privilégiumot kapott egy bécsi nyomdász.22 A XVII. század során csupán Németországban már 70 városban jelent meg összesen 260 évfolyamnyi újság, több mint ötvenezer példányban.23

Ehhez képest különböző mértékig lemaradtak a nem német nyelvű Közép- és Kelet-Európa országai. Itt legkorábban a XVI. századtól készültek a lengyel nyelvű újságlevelek, majd 1661-ben indult el a Merkuryusz Polski Krakkóban, fél évvel később pedig egy újabb lap Varsóban is. Az első moszkvai hírlap bő négy évtizeddel később, 1703-ban indult, az első cseh újság 1719-ben (Úterni a sobotni Pražské Poštovské Noviny), a régió többi szláv nemzetének anyanyelvi újságjai csak az 1780-as években – lényegileg a magyar nyelvű sajtóval egy időben –, a román sajtó története pedig csak az 1820-as évek végén kezdődött.24 Ez a késés természetesen nem jelentette a sajtó hiányát az adott országokban vagy nyelvterületeken, csupán a nemzeti nyelvű sajtóét; a hiányt a latin és főleg a német nyelvű sajtó töltötte be, mielőtt a nemzeti nyelvű lapok megjelentek.

A középkori Magyarország nem volt sem kereskedő ország, sem gyarmatosító-felfedező tengeri hatalom, tehát az újságlevelek előállításában akkortól vett részt, amikor ezt a török terjeszkedés háborús eseményei szükségessé tették. 1587-ben Monyorókeréken nyomtatták ki Erhard Pöckhl Newe Zeitung auß Ungern kezdetű hírlevelét, az északi országrész hírei pedig bekerültek a német nyelvű híráramba a felvidéki nemesfémbányászatban érdekelt Thurzó családnak a Fuggerekkel fennálló családi és banki kapcsolatai révén.25 A Török Birodalom magyarországi behatolása, amely elvágta, vagy legalábbis bizonytalanná tette a korábbi kereskedelmi útvonalakat, Mohácsot követően rendszeres témát adott a hírlevelek beszámolóinak. Ezeknek azonban csak tárgya volt Magyarország, másképp nem kötődtek hozzá.

Ekkorra a tájékoztatás egész Európában hatalmi tényező lett.26 A háborús terület végvárrendszere szervezett hírszolgáltatást, hírcserét igényelt, amelynek gyakorlata kialakult, bár a nyugat-európaitól eltérő formában. Főszereplői a mozgékony és több nyelven beszélő kereskedők, utazók, fuvarosok, a követségek személyzete volt. A XVI. század közepétől működött a Habsburg hatalom központi diplomáciája és hírszerzése (élve a rejtjelezés technikájával); a helyi hatóságok pedig szintén kiépítették a felderítőkre, kémekre épülő saját hírszolgálatukat. A nemzetközi híráramlások hazai összegyűjtő és szétosztó központjai a Királyi Magyarország városaiban, Kassán, Eperjesen, Komáromban, Sopronban és Pozsonyban működtek. Ezeken a helyszíneken összemosódott a hírlevelek, illetve a hatóságok „hivatalos” hírszolgáltatása, már csak azért is, mert mindkettő kéziratos újságlevelek formájában terjedt.27 A meglehetősen későn, 1671-ben elindult bécsi újságtól (Wiener Blättl) I. Lipót császár elvárta, hogy benne a Birodalom érdekeinek megfelelő információkat nyomtassák ki – és egyúttal rendeletekkel tiltotta be a kézzel írt hírleveleket (amelyeket nem ellenőrzött a cenzúra).28

A hírek szállító rendszerét a meghatározott útvonalakon haladó, váltóállomások láncolatából álló posta képezte. A Német-római Birodalomban a postát 1490-től a Thurn und Taxis család működtette és fejlesztette ki,29 de a Török Birodalomban is európai jellegű hírközlési hálózat működött.30

Tévedés lenne azt gondolni, hogy a latin nyelv általános használata következtében, illetve magyar egyetem híján a külföldön tanult papok és nemesek több nyelv ismerete miatt nem igényelték volna a magyar nyelvű időszakos kiadványokat. A nyomtatott magyar sajtó hiányát elsősorban ugyanaz okozta, mint a kereskedelem és a pénzügyek – vagyis a friss és megbízható információk alapján működő gazdasági területek – fejletlenségét: az állandó háborús állapot, amely együtt járt az állandó bizonytalansággal, a közlekedési útvonalak kiépítésének elmaradásával, a rendszeres postai szállítás lehetetlenségével. Mindezek a körülmények magyarázzák, hogy Magyarországon a német Közép-Európával párhuzamosan csupán a hírlapok előzményei, a nyomtatott alkalmi újságlevelek jelenhettek meg.

A XVII. század közepére tartalmi és szerzői szempontból létrejött a magyar(országi) sajtó megszületésének feltétele, kialakult a világiak által írt politikai publicisztika, amelyet már nem az ellenreformáció korának értelmisége által folytatott hitviták igényei irányítottak – sőt ez már magyar nyelven szólalt meg.31 Ez azonban nem vezetett az állandósult, periodikus hírlapok megjelenéséhez, aminek a korábban említett akadályok mellett másik meghatározó oka a magyar írásbeliség helyzete volt. Ez kevésbé hozható közvetlen kapcsolatba a háborús viszonyokkal, sokkal inkább a (központosított) magyar állam hiányával. A kora újkori Magyarországon viszonylag „sok volt az igényes olvasó, de ugyanakkor Európa nyugati feléhez képest döbbenetesen magas az analfabéták aránya” – összegezte a kor művelődésének monográfusa.32 Miközben az ország középső harmadát megszállva tartó törökök magyar nyelven végezték igazgatási teendőiket, hivatalos levelezésüket, ugyanezen a területen nem működtek nyomdák, félve az iszlám tiltásától. Az olvasás a hivatalos ügyek intézéséhez kellett, és nem olvasmányokhoz, amelyeket a Biblián kívül szinte kizárólag egyetlen nyomtatványtípus, a XVII. században is már évente több ezer példányban nyomott kalendáriumok képviselték.33 Egyetlen, nem is egészen pontos összehasonlítással: már a XVI. századi Velencében kiadtak annyi könyvet (mintegy 15-17 000 kiadás), amennyit Magyarországon két évszázaddal később (1712 és 1790 között összesen 15 103 könyv).34

Ilyen előzmények után és ilyen környezet, ilyen feltételek között indult el a magyarországi sajtó, hosszú ideig még nem magyar nyelvű kiadványokkal.

Az első hazai hírlap (?), a Mercurius Hungaricus

A magyar hírlapirodalom megszületésének dátuma nyilvánvalónak látszik. A „magyar gazeta” – amint gróf Bercsényi Miklós 1710 februárjában írt levelében a Mercurius Veridicus ex Hungariát, címváltozattal a Mercurius Hungaricust nevezte – és első részletes bemutatója, Thaly Kálmán másfél évszázaddal későbbi akadémiai értekezésének címében is kételyek nélkül „az első hazai hírlap” néven szerepeltette.35 „Az első magyar hírlap, amelyre az időszerűség, időszakosság és nyilvánosság meghatározó jegyei ráillenek, a Mercurius Hungaricus…” – szögezte le több mint fél évszázaddal később Dezsényi Béla is.36 Az akadémiai A magyar sajtó története pedig ezzel a bevezető mondattal helyezi el a Mercurius Hungaricust a magyar művelődés- és sajtótörténetben: „A hazai hírlapirodalom megindítása II. Rákóczi Ferenc nevéhez fűződik: ő volt az, aki Magyarországon elsőként ismerte fel az időszaki sajtó jelentőségét a tájékoztatás és a közvélemény befolyásolása szempontjából.”37 A lapnak 1979-ben megjelent hasonmás kiadását és mind a 7 lapszám teljes magyar fordítását is – Thaly Kálmánhoz visszanyúlva – „az első hazai hírlap”-nak nevezte meg a kiadó.38 Tehát az 1705. év mint a magyar sajtó kezdete és a Mercurius Hungaricus (Mercurius Veridicus ex Hungaria) mint vitathatatlanul az első magyar hírlap szinte közhelyként rögzült történetírásunkban. A megállapítások közül azonban valójában semelyik sem áll, vagy legalábbis módosításra szorul; maga a nyomtatvány – igazi hírlapi címén kívül – csupán megszorításokkal sorolható az időszaki sajtó körébe.39

Az 1703-ban elindult bécsi udvari lap, a Wiennerisches Diarium – a később, 1780-tól címét Wiener Zeitungra változtató, és így Európában a leghosszabb múltú, folyamatosan máig élő lap – a Rákóczi-szabadságharc eseményeiről a császári udvar szemszögéből tájékoztatta német nyelve révén egész Európát. A császári udvar propagandájának és a téves vagy torzító információknak ellensúlyt kellett képezni. Ráday Pál, Rákóczi titkára és gyakran megbízott követe 1704 elejétől kezdve nagyobb terjedelmű és pátoszos hangú kiáltványokat írt, nyomattatott ki és juttatott el külföldi udvarokhoz. Ezek azonban alkalmi kiadványok voltak. A következő év április 14-én gróf Esterházy Antal tábornagy vetette fel a fejedelemhez írt levelében egy rendszeresen megjelenő kuruc újság tervét. Össze is állított egy számot, feltehetőleg ki is nyomatta – ám példánya sajnos nem maradt fenn –, és ígérte, hogy jóváhagyás után külföldre is eljuttatja. Kiemelte egy szerkesztő alkalmazásának fontosságát, „aki is egyedül csak ebben serénykedvén, mindent számba venne”,40 s akivel ő együttműködne. Esterházy elképzelése szerint az újság csak részben szólna a külföldhöz, részben „az országban lakók megvigasztalása” is a feladata lett volna. Rákóczi ugyan kapott a javaslaton, de legfőbb célnak a külföld tájékoztatását tekintette, amivel egyúttal a magyar helyett a latin nyelv használata mellett döntött. És miután bizalmatlan volt Esterházy iránt, Ráday Pált bízta meg az írással, akinek mondandóját közvetlenül is irányíthatta. Tehát Esterházy igazi hírlapjavaslatával szemben Rákóczi döntése a külföldi, a Habsburg-ellenes udvarok külpolitikai tájékoztatását, vagyis diplomáciai irat viszonylag rendszeres kiadását jelentette. Nem „az időszaki sajtó jelentőségét” ismerte fel, hanem a tájékoztatás és a propaganda fontosságát. A Mercurius Hungaricus (Veridicus) kizárólag csatákról, illetve a hadi eseményekkel összefüggésben adott híreket.

Összesen 13 nyomtatott, illetve kéziratos szám maradt fenn ebből a kiadványból, némelyik száma több példányban. Az első szám Mercurius Hungaricus címmel 1705. június 6-án került ki a lőcsei Brewer-nyomdából. Ráday naplójában megörökítette, hogy példányait többek között Franciaországba, Poroszországba és Danzigba (Gdańsk) elküldte postán, több példányt pedig személyesen osztott szét a lengyel és a svéd udvarban.41 Rákóczi a svéd visszhang hatására elrendelte ugyan, hogy hetenként jelenjék meg a lap, ez azonban nem történt meg. A következő számok megváltozott, Mercurius Veridicus ex Hungaria címmel 1705. augusztusban, 1706. augusztusban, 1708. augusztus 10-e körül, 1710. januárban, februárban és végül április 5-én jelentek meg. Összesen ez a hét száma készült el, közülük az utolsó hármat gróf Bercsényi Miklós főgenerális kancelláriáján szerkesztették, talán titkára, Ebeczky Sámuel. Ezek a számok már Bártfán, a város nyomdájában készültek, igen gyatra kivitelben.

Az egyes füzetek példányszámáról nincs adat, de valószínűleg egyiküké sem haladta meg a százat. A lap formátuma, tipográfiája a XVII. századi európai sajtóét követte: pontosan megegyezett az 1660-as évek olyan lapjaiéval, mint a Nordischer Mercurius, a Mercure François vagy a Merkuryusz Polski. Miután még a Mercurius Hungaricus cím is ugyanebbe a hasonlósági sorba illeszkedett, talán – bár tényszerű adat erről nem került elő – feltételezhetjük, hogy a cím megváltoztatása Mercurius Veridicus ex Hungariára éppen azt a célt szolgálta, hogy kiemelje az ismert laptípusból, érzékeltesse eltérő fontosságát.

A Rákóczi-szabadságharcot lezáró szatmári békekötés (1711) után egy hasonló, politikailag a Habsburg Birodalom érdekeivel szembenálló kiadvány működtetésének megszűntek a feltételei.

Az állami cenzúra megszervezése a Habsburg Birodalomban

Maga a cenzúra, azaz a sokszorosításra szánt művek tartalmi ellenőrzése és engedélyezése Európában mindenütt jelen volt, párhuzamosan azzal, hogy uralkodói monopólium volt a nyomtatás, amelyet csupán bérbe kapott a nyomdász. Az alkotmányos államrendszerek előtti, abszolutisztikus uralkodási formákban a nyilvánosság, a sokszorosításra szánt nyomtatványok számos „előzetes” és „utólagos” ellenőrzési módját alakították ki. Az előzetes cenzúra a kéziratban történő ellenőrzést és a nyomtatás engedélyezését jelentette; az utólagos cenzúra (vagy ellenőrzés) a már kinyomtatott munka terjesztés előtti engedélyezésére vonatkozott; a cenzúra sorába tarozott a nyomdászat és könyvárusítás monopóliuma (privilégium formájában történő engedélyezése), újságalapításnál a kaució (óvadék) letételének előírása, a hírlapkiadás külön megadóztatása bélyegadó formájában, a külön hirdetési adó (szintén bélyegadó formájában) és a hivatalos közlemények, rendeletek kiadásának külön monopóliuma (Intelligenzzwang). Ezeket az ellenőrzési és megszorítási formákat ritkábban egyenként, gyakrabban csoportosan alkalmazták az abszolút uralkodók. Tulajdonképpen a nyomtatást-könyvkiadást illető cenzúrával párhuzamos típusú ellenőrzés volt a különböző nevekkel illetett könyvrevízió, amely a könyvkereskedelmet vizsgálta, beleértve a külföldön kiadott nyomtatványokat is, abból a szempontból, hogy árusíthatóak-e a Habsburg Birodalomban.42

A Habsburg Birodalmon belül eltért az örökös tartományokra, illetve a Magyarországra vonatkozó cenzúra gyakorlata. Az örökös tartományokban már a XVI. században kiépítették a könyvtermelés és könyvforgalom, könyvkereskedelem egységes állami ellenőrzését, amelyet a helytartóságok és az egyetemek útján gyakoroltak a helytartók. Magyarországon nem volt ilyen kormányszerv. „Nálunk jog szerint a városi hatóságok cenzúráztak (hogy előzetesen, vagy csak utólag, hogy saját közegeik útján, vagy egyházi személyek segítségül vételével, az már az ő dolguk volt), a területükön megjelent sajtótermékekért ők viselték a felelősséget. A városi hatóságok viszont vallási tekintetben megoszlottak, és egy részük protestáns, más részük katolikus szellemben cenzúrázott” – foglalta össze a kusza helyzetet Sashegyi Oszkár.43 Az egyetlen egyértelmű előírás volt, hogy a vallási tárgyú irodalom terén az egyházi cenzorok illetékesek.

I. Lipót (1655–1705) kora előtt Magyarországon szervezett cenzúra helyett csak alkalmi intézkedések léteztek. Kötelező, előzetes állami cenzúra bevezetésére a török kiűzése után, a központosított államigazgatás kiépítésével került sor, a rekatolizáció egyik eszközeként. Az első átfogó intézkedésre 1671-ben a Wiener Blättl című bécsi újság adott okot, amikor megvádolta Szelepcsényi György esztergomi érseket, hogy ő is részt vett a Wesselényi-összeesküvésben. Szelepcsényi intézkedést kért Lipót császártól, aki a közlemény helyreigazítását és az addig ellenőrzés nélkül megjelenő kéziratos újságok cenzúrázását rendelte el. Az érsek 1673. június 7-én, a királytól nyert felhatalmazásra hivatkozva szólította fel a törvényhatóságokat, hogy „szigorúan figyelmeztessék valamennyi nyomdászt és könyvkereskedőt, ne merjenek valami könyvet kinyomtatni, vagy külföldön megjelent könyvet az országban terjeszteni, mielőtt hozzá, átvizsgálás és jóváhagyás végett, beküldötték.”44 A cenzori teendőket a jezsuita Szentiványi Mártonra, a nagyszombati egyetem teológiatanárára bízta. A rendelet értelmében Szelepcsényi volt az ország főcenzora, aminek azonban az ország protestáns területein semmi jelentősége sem volt. Csak az elrettentés, a súlyos büntetéssel és az engedély nélkül nyomott könyvek elkobzásával való fenyegetés hatott.

XI. Ince pápa 1679. június 7-én a Szent Inkvizíció állásfoglalása alapján ediktumot adott ki, amely szerint a cenzúra kérdésében a döntés joga a Szentszéké. A pápa Lipótot mint katolikus uralkodót az ediktum kihirdetésére szólította fel, amit az meg is tett, s ez attól kezdve a Habsburg Birodalom törvénye lett. Ez azonban a továbbiakban sem jelenthetett egyértelmű eljárásmódot: az 1681: 25. törvénycikk megerősítette a protestánsok vallásszabadságát, ami természetesen a katolikus cenzúra elvi korlátozását jelentette, a Thököly által ellenőrzött északkeleti területeken pedig ténylegesen sem volt lehetőség a jezsuita cenzúra érvényesítésére. 1688. március 4-én Lipót pátenst bocsátott ki, amely szerint „Szentiványi Márton megbízott cenzor, vagy az, akire ő hatalmát átruházza, bárkinek a műveit és kinyomtatandó iratait átvizsgálhatja és jóváhagyhatja, s ha bárki bármiféle iratot, könyvet és irományt az ő vagy megbízottainak beleegyezése nélkül kinyomtatni merészelne, úgy intézkedhet, hogy az ilyen személy, könyveinek és betűinek elkobzásán kívül, a kijáró büntetéssel is sujttassék”.45 Minden közigazgatási egységnek ki kellett hirdetnie a királyi pátenst, de a nagyszombati és a kassai jezsuita egyetemeknek továbbra is megmaradt a cenzúrázási joga.

Született ugyan tervezet arra, hogy a kormányzóság kezébe kerüljön a cenzúra, de az egyházi és pápai befolyás erősebb volt, maradt a jezsuita cenzurázás. Végül is Lipótnak nem sikerült központi szervezetet kiépítenie, a cenzúrát személyhez kötötte, s ráadásul olyanhoz, aki egyházi elöljáróihoz igazodott, és feladatát is alig tudta ellátni. A cenzúra területén kiszámíthatatlan fejetlenség uralkodott, ami ugyan olykor elnyomásnak látszott, valójában azonban kijátszási lehetőségeket is nyújtott mindenki számára. Feltehetőleg ennek következménye volt, amire Sashegyi Oszkár emlékeztetett: „A protestánsok a 17. század utolsó három évtizedében számos alkalommal tettek panaszt vallásuk elnyomása miatt, de a jezsuita cenzúrát az általunk ismert gravámenek között egyszer sem említik.”46

A XVII–XVIII. századforduló táján, ha rendszertelenül, de már működött a könyvrevízió is, amely eleinte még a cenzúrától elkülönítve végezte munkáját.

A Rákóczi-szabadságharc kezdetén, 1704. május végén Bercsényi elfoglalta Nagyszombatot, s ráparancsolt a jezsuitákra, hogy állítsák a nyomdát a szabadság szolgálatába, amivel véget ért Szentiványi működése. Ám 1711 után tíz évvel, III. Károly 1721. március 30-án kiadott diplomájával visszaállt a korábbi helyzet, most már nem személyhez, hanem a nagyszombati egyetemhez mint intézményhez kötve a cenzúrázás jogát. A teljes cenzúra-könyvrevízió a birodalmi „vallási ügyek” közé tartozott. 1726-ban lényegi változás történt, amikor felsőbb rendelet választotta szét az egyházi ügyeket és a politikai vonatkozású művek cenzúrázását, ez utóbbit kivette a nagyszombati (jezsuita) egyetem hatóköréből, és átadta a pozsonyi helytartótanácsnak. Az állami cenzúra kiépülése, igazgatásának világiasodása azonban Pozsonyban nem követte a Mária Terézia uralkodásának közepére Bécsben korszerűsödő viszonyokat, amelyeket a Birodalom kulturális és oktatási ügyei irányítójának, a felvilágosult Gerard van Swietennek és körének működése hozott létre. Így tekintve, bizonyos fokú könnyítést jelentett, amikor Pozsonyban kötelesek lettek a bécsi cenzúrajegyzékhez és előírásokhoz alkalmazkodni.

A XVIII. század első felének cenzúraviszonyaira találó meghatározás az „ein unsystematisches System”, azaz a rendszertelen rendszer.47 Az egyházi és az állami érdek 1754-től fokozatosan összeütközésbe került a cenzúrázás terén, majd pedig egy évtized elteltével a felvilágosult abszolút állam már saját feladataként tekintett a cenzúrázásra. 1764-ben az utolsó jezsuita cenzort is eltávolították az udvari cenzúrabizottságból – az egyháziak helyét ekkor a szabadkőművesek foglalták el. A cenzúraügy ennek ellenére még széttagolt maradt: Bécs mellett külön-külön szervek intézték Pozsonyban és Prágában. Hatékonyságáról – és a hazai közigazgatás szervezettségéről, fegyelméről – sokat elárul az, hogy a protestáns nyomdászat központjában, a debreceni városi nyomdában a teréziánus korszak végén 23 könyvet nyomtattak ki engedély nélkül, és még a nyomda bezárását is sikerült elkerülniük.48 A teljes államosítást és központosítást végül II. József hajtotta végre 1781. június 11-i cenzúrarendeletével, amelyet egy évvel később, 1782. június 8-án Magyarországon is életbe léptetett. A cenzúra ekkor a korábbi „vallási ügyből” „tanulmányi üggyé” vált, a felvilágosodás és a felvilágosítás értelmében vett „helyes” ismeretterjesztés eszközévé. „A cenzúrarendelet hallatlan művelődési lendületet hozott […] – állapította meg H. Balázs Éva.49 – Az olvasókabinetek mintegy párhuzamosan a szabadkőműves-páholyokkal a különböző rendű, rangú és hitű emberek találkozóhelyeivé váltak, és nemcsak a szellemi termékekkel, hanem a kommunikáció demokratikusabb voltával is újat hoztak a cseh–osztrák–magyar közép-európai zónába.” Az új jelenség azonban egyelőre inkább csak Bécsben volt érzékelhető, II. József pedig elsősorban a tudományokat terjesztő, illetve másfelől az egyházi érdekekhez kapcsolódó könyvekkel való bánásmódot tartotta fontosnak. Az újságokat „kevésbé fontos” kiadványokként a helyi hatóságok hatáskörébe utalta – ám amikor részben éppen az ő rendeletei nyomán megélénkült a sajtóélet Bécsen kívül a tartományokban is, és az addigi színtelen referáló hírközlésük mellé mind markánsabb véleménynyilvánítás társult, ráébredt veszélyességükre, aminek nyomán az 1780-as évek közepétől szigorította felügyeletüket, sőt ő maga is beleavatkozott a cenzúrázásukba.50 Az eredmény tehát ismét csak az lett, hogy különböző kormányszervek és cenzorok ellenőrizhettek, ami természetesen nem csupán a szerkesztők, írók kiszolgáltatottságát, hanem az előírások kijátszási lehetőségeit is növelte.

1784-ben megváltozott a pozsonyi cenzúra szervezete, mivel a Helytartótanács Budára helyezésével a városi tanács kapta meg a helyben megjelenő újságok cenzúrázásának feladatát. A német nyelvű újság cenzora ugyanaz a Karl Gottlieb Windisch lett, aki korábban a Pressburger Zeitung szerkesztője volt. Az ekkoriban zajló erdélyi jobbágyfelkelés, amelyről különösen a magyar sajtó közölt híreket, szigorú ellenintézkedéseket vont maga után: II. József 1785. január 3-i rendeletével megszigorította a cenzúrát, és teljesen eltiltotta az ország belső állapotaira vonatkozó híradásokat. Három évvel később már három magasabb állami szerv részére kellett megküldeni a kinyomott példányokat is, s nemcsak ezek, de maga az uralkodó is többször beavatkozott az engedélyezés folyamatába, 1789. június 10-én még a hírlapi bélyeget is bevezette, vagyis minden lappéldányra fél krajcáros bélyegadót vetett ki, amivel annyira megdrágította a sajtót, hogy ez egyúttal jelentős megritkításukat is eredményezte.51 Ugyanaz az eseménysor játszódott le II. József rendelkezéseivel és ezek hatásával, mint ami közel egy évszázaddal korábban Angliában.52

II. József halála után fokozatosan újra merevedett a cenzúra. „Az olvasók szélesebb rétegeit – ha ilyesmiről egyáltalán beszélhetünk akkor, amikor ötmillió magyar százötvenezer kalendáriumot, de csak kétezer magyar újságpéldányt és ötszáz irodalmi szintű könyvet olvasott évente – nem érintette a kilencvenes évek egyre ridegebbé váló cenzúrája” – emlékeztetett Mályuszné Császár Edit.53 I. Ferenc uralkodásának elején jelentek meg azok a rendeletek, amelyek meghatározták a további fél évszázad cenzúráját, majd az 1795. február 22-én kiadott általános könyvvizsgálati rendelet egységbe fogta az ellenőrzés összes formáját. Előírásai között szerepel többek között az, hogy a nyomdász csak kettős, a cenzori után még revizori jóváhagyással nyomtathat ki egy kéziratot, különben elveszti iparjogát, elkobozzák teljes műhelykészletét, és még meg is büntetik (4. §), hogy nem személyhez, a cenzorhoz, hanem a revizori hivatalhoz szabad csak benyújtani a kéziratot (7. §), és hogy magánember nem tarthat kézi sajtót sem (12. §).54 Ez és a hozzá 1810. szeptember 14-én kiadott belső szabályzat volt annak a cenzúrarendszernek az alapja, amely ellen 1845-ben száz osztrák író petíciót nyújtott be a császárnak, követelve a cenzúraeljárás szabályozását; és ennek eltörlését követelte 1848. március 15-én a pesti fiatalok „12 pontjának” első pontja.

1801-ben I. Ferenc még felállította a Polizei-Zensur-Hofstellét, amellyel a két évtized óta a tanulmányi ügyek közé sorolt cenzúra a rendőri ügyek közé került.55 Két évvel később elrendelte a II. József idején megjelentetett és az országba beengedett művek újracenzúrázását. Az 1781-es cenzúrarendelet utáni két évben az egész Birodalomban 3-4 művet tiltottak be; most, húsz évvel később 2500-at tiltottak be visszamenőleg. Igaz, ez csak a könyvkereskedőkre vonatkozott – maguk a művek a könyvtárakban hozzáférhetőek maradtak.56

A cenzúráról és a cenzorokról azok a vélemények terjedtek el és maradtak fenn, amelyeket részben a jezsuita kézben lévő cenzúráról a protestáns, főként református szerzők, lelkészek, illetve a nyomdászok alkottak, részben amelyeket a megcenzúrázott, de legalábbis szoros figyelemmel kísért írók és szerkesztők alakítottak ki. Azonban közelebb állhat a valósághoz Mályuszné Császár Edit összefoglalója a cenzúrairatok összegyűjtéséről és kiadásáról:

[E]gy hazai cenzor sem volt sem besúgó, sem titkosrendőr – de döntő szava sem volt a megbírált könyvek sorsát illetően. A hazai Központi Könyvvizsgáló Hivatal, a budai nagy követelményeket támasztott alkalmazottaival szemben. Számos nyelv ismeretét, a kor eszmeáramlatainak alapos tanulmányozását kívánta meg, sok és egyre több munkát követelt tőlük, de jelentéseiket az országos kormányzó szerv, a Helytartótanács megfelelő ügyosztálya vizsgálta felül és döntött. Csendesebb időkben […] előfordult, hogy egy tapasztalt és megbecsült munkatárs javaslatát ellenőrzés nélkül elfogadták, de igen ritkán. Azt is meg kell mondanunk, hogy ezek a javaslatok rendszerint a vizsgált mű engedélyezését tanácsolták. Ha ebből valami bonyodalom támadt, a bécsi Kancellária, ill. rajta keresztül a rendőrminisztérium megrótta a magyar hatóságot, a cenzor pedig feddést kapott.

Cenzornak lenni bizalmi állás volt. Ennek megfelelően viselője tekintélyes személynek számított.57

Cenzorok tehát nemcsak papok és lelkészek voltak, hanem írók és egyetemi tanárok, cenzori állásért folyamodtak a felvilágosodást hirdető és liberális írók, mint Verseghy Ferenc, Vitkovics Mihály vagy a történetíró Horváth Mihály.

A hírlap továbbítója az előfizetőhöz: a posta

A hírlap eljuttatása az olvasóhoz a sajtó történetének egyik kulcskérdése, enélkül nem lehet beszélni a hírlapok valóságos elterjedéséről. A lapterjesztésnek sokféle formája alakult ki: a kiadó-nyomda saját terjesztői hálózata (a városon belül), a posta, illetve a szakosodott önálló hírlapterjesztő vállalkozások. Magyarországon élénk kereskedelmű és pénzforgalmú nagyvárosok híján, ahol városon belül lettek volna megtalálhatók a friss információkat igénylő személyek és szervezetek, a lapkiadás elterjedése és sikere a postától függött.

A Német-római Birodalomban 1516 óta a grófi, majd hercegi rangra emelt Thurn und Taxis család tagjai örökölték a posta császári monopóliumát. Ennek érvényesülési területe – amely mellett csak a birodalmi városoknak volt joga megszervezni saját hírközlési rendszerüket – a történelmi események nyomán sűrűn változott, de leginkább a protestáns német területekre és Németalföldre terjedt ki, bár néha magába foglalt Habsburg területeket, például Csehországot vagy Észak-Itáliát is. Ez a Thurn und Taxis monopólium 1806-ig, a Német-római Birodalom megszűnéséig állt fenn. Ám a Habsburg Birodalom osztrák és cseh részeire vonatkozó érvénnyel a császár 1622-ben regálé joggá tette az információszállítást – azaz az állam területén postát csak az állam szervezhetett, meghatározott küldeményeket csak a posta szállíthatott és kézbesíthetett, ennek megsértése büntetendő volt –, amit a gróf Paar család bérelt egészen 1722. július 1-jéig, amikor a császár államosította a postát, majd 1730-ban megállapította a postai küldemények egységes portóját. Az idővel változó díjtételek mellett eléggé tartós rendszer maradt a portódíj összegének megosztása a feladó és a címzett között.58

Magyarország közlekedési és ebből eredő postai viszonyai azonban eltértek a Habsburg Birodalom többi országáétól. „A Kárpát-medence ősi közlekedési folyosóin évezredes technikákkal (gyaloglás, szekerezés, hajóvontatás, úsztatás), végtelenül lassan folyik a közlekedés – foglalja össze a XVIII. századi helyzetet a közlekedés krónikása. – A korban szervezett szállítással és folyamatosan bővülő hálózattal egyedül a posta rendelkezik.” 59 Magyarország közlekedési viszonyait meghatározta az utak hálózata és állapota; az állam és a magánvállalkozók csak a század végén kezdték modernizálni, az országgyűlés is csak 1791-ben készített először hálózati tervet a főútvonalakra, hogy elinduljanak a nagyobb és összehangolt állami útépítések. A nemesség azonban nem adózott, így az utak építéséhez sem járult hozzá, vagyis a tervek nagyrészt papíron maradtak.

Mária Terézia 1750-ben adta ki postapátensét, egész birodalmára vonatkozó érvénnyel, és két évvel később, 1752. szeptember 18-án indult meg az országban a rendszeresen közlekedő – utasszállító – postakocsi járat, a delizsánc: magyarországi viszonylatban Bécs és Pozsony között naponta, Buda–Temesvár–Nagyszeben között négyhetente. Amikor Párizs és London között már hetente háromszor közlekedett a postakocsi, Bécs és Buda között még csak hetenként egyszer járt.60 Ez a három útvonal biztosította évtizedekig a rendszeres postajáratot, és csak az 1820-as évekre jelent meg az ország akkori fő útjain az egyébként is drága delizsánc.

Mivel a magyar nemesség továbbra sem vett részt az utak építésének finanszírozásában, ráadásul pénzét sem volt hajlandó „a németnek” adni, így a közlekedés jelentős mértékben különböző magán- és szabályozatlan formában zajlott, például a parasztgazdák által szervezett szekerezéssel („gyorsparaszt”). A nemesember levelezését magánküldöncökkel intézte, utazásait vagy saját kocsijával, vagy magánfuvarosokkal bonyolította még a XIX. század elején is. Az ország helyi útjait alig lehetett járni, kövezetlen sártengerek voltak, télen pedig elakadtak és megfagytak az útra kelők – nem is beszélve az utazókat kifosztó útonállókról, betyárokról, szegénylegényekről, a déli országrészek csoportokba verődő martalócairól: a közbiztonság teljes hiányáról. Ezek után érthető, hogy „a 18. század magyarja, ámbár válogathat a legkülönfélébb közlekedési lehetőségekben, csak a legritkább esetben utazik”.61 A török háborúkból örökölt alapvetően rossz viszonyokat még tovább rontotta a nemzeti öntudat erősödésével összefonódó bizalmatlanság. II. József 1783-ban a Magyarországra vonatkozó postaügyeket a budai Helytartósághoz helyezte, ám a szabályzatok továbbra is Bécsben készültek, a nemesség pedig a szabályozás minden lépésében a bécsi udvar centralizáló törekvéseit látta, tehát amikor csak tehette, szabotálta a posta használatát is.

A levélposta, amely a hírlapokat is szállította, hetenként kétszer járt, szerdán és szombaton, ugyanerre a két napra kényszerítve az újságok megjelenését egészen az 1830-as évek végéig. Sűrűbb megjelenésnek nem lett volna értelme, hiszen akkor is csak ezen a két napon érkezett volna az előfizetett lap, legfeljebb több szám összegyűjtve. Hogy a magyar nyelvű sajtó mennyire kevéssé városi és mennyivel inkább a vidéken gazdálkodó birtokos rétegnek szóló vállalkozás volt, amelyet ezért csak postával lehetett elérni, jól mutatja a Magyar Hirmondó fennmaradt címanyaga, amely szerint a 322 előfizető 205 településen élt szétszórva.62 Ebből a helyzetből többek között az következett, hogy a magyar sajtó történetének első idejében, lényegében a XIX. század második felének erőteljes városiasodásáig, igen nagy, magát a sajtó jellegét, sőt létét is befolyásoló szerepe volt a közlekedési viszonyoknak és a szállítást végző postának. „Okúl van Folyóirataink nem tenyészhetésökben azon physicai akadály is, […] hogy egész tájak, vidékek vagynak honunkban, mellyek sem postai, sem kereskedési úton majd éppen semmi, legalább igen csekély érintődésbe vagynak főbb városainkkal. Ezen tájékok’ lakói […] szerkeztetőinket sem dolgozataikkal, sem Folyóirataik járatásával nem gyámolíthatják” – írta 1834-ben a Felső Magyar-Országi Minerva dolgozata.63 Csak 1838 után építette ki a posta a Duna bal parti hálózatát úgy, hogy azon sűríteni lehetett a járatokat, és az addigi heti kétszeri postajáratot gyakoribbá lehetett tenni, aminek eredményeképp az 1840-es években sűrűsödhetett az újságok megjelenése, előbb heti három, az évtized közepén négy napra, és 1848-ra lehetővé vált a tényleges napi megjelenés.64 Ezzel a pesti magyar sajtó a valóságos napilap kiadása terén, háromnegyed évszázaddal követve, utolérte Bécset, ahol már az 1780-as évtizedben hat német nyelvű napilap jelent meg, s közülük kettő is túlélte a tízéves fennállást.65

Annak ellenére, hogy a posta nem volt képes jól működni, meglehetősen drága volt. A helybeli, illetve városon kívüli előfizetési díjak között jelentős különbség volt: a Pressburger Zeitung éves előfizetése 4 forint volt Pozsonyban, ám 6 forintot tett ki a távolabb élőknek.66 A 2 forint különbség a féléves postadíj volt – és ennyi maradt még több évtizeden át is –, mert a kiadó-nyomda székhelyén, városon belül az újság-előfizetőnek magának kellett a kiadótól vagy a postahivataltól elhoznia lapját. Amint azonban hírlapszállításra került sor, előírás szerint csak a posta szállíthatta a lapokat, levél formájában, lezárt borítékban,67 bár az előfizetői címszalagok nyomtatását és a borítékolást a kiadó-nyomdának kellett elvégeznie. A posta csak a postaállomásig vagy a postahivatalig szállította a küldeményt egészen 1830-ig, amikor a Helytartótanács elrendelte a levelek házhoz történő kézbesítését.68 Az 1780-ban megindult Magyar Hirmondó esetében szokás ugyan először említeni az alacsonyabb, külön hírlapszállítási postai tarifát,69 valójában azonban ez csak 1819-től lépett életbe.70

Az állami posta – azt lehet mondani: logikusan – ellenőrző szerepet is betölthetett, ami miatt a reformkorban már többször meg is vádolták. Dezsényi Béla ezt az egyértelműen politikai természetűnek tekintett állítást cáfolta71 – mégis több kétségtelen tény az ellenkezőjét bizonyítja. 1794-ben a francia forradalmi eszmék terjesztésének megakadályozására a külföldi lapok nagy részét kizárták a postai szállításból, a belföldi lapokat pedig a postahivatalok továbbítás előtt kötelesek voltak bemutatni a cenzúrahivatalnak.72 Miután a kormányzat az egész Birodalomból kitiltotta a Franciaországgal szövetséges országok összes lapját, 1813-ban József nádor bizalmas körlevelet adott ki a postamestereknek a szállítási tilalomról úgy, hogy „a kitiltást szigorúan tartsák titokban s a hivatalban kérdezősködő előfizetőknek mondják azt, hogy az újságok a háborús idők miatt nem érkeznek rendesen a külföldről”.73 A postaszállítás politikai használatát bizonyította Kossuth Lajos kéziratos lapjainak – „leveleinek” – ügye, amely a szerkesztő börtönbüntetéséhez vezetett 1837-ben. Az 1840-es évek elején a bécsi főposta a Pesti Hirlapot és a Világot nem vette fel az örökös tartományokban terjeszthető lapok közé, ami szintén egyértelműen nézeteik terjedésének korlátozását jelentette. Tehát a postaszolgálatot az állami érdekek képviselőjének, egyes időszakokban a sajtóellenőrzés eszközének kell tekintenünk.

„Lapozz bele!” módban ezek az oldalak nem érhetőek el.

Kérjük, vásárolja meg a teljes elektronikus könyvet weboldalunkon.

This page is not available in preview mode.

Should you wish to access the complete text, please purchase the full version of this e-book at our webpage.

Table of Contents

Előszó

A magyar sajtó megszületése előtt

Információ, újságlevél és híráramlás a kora újkorban

Az első hazai hírlap (?), a Mercurius Hungaricus

Az állami cenzúra megszervezése a Habsburg Birodalomban

A hírlap továbbítója az előfizetőhöz: a posta

A XVIII. századi hungarus sajtó

A pozsonyi és budai-pesti német sajtó

A magyar sajtó megszületése, 1780–1820-as évek

A Magyar Hirmondó

Szacsvay Sándor és a Magyar Kurir

A bécsi és az erdélyi magyar sajtó

A magyar nyelvű folyóiratok megszületése

Fő hiány: az újságolvasó

A pesti sajtó elindulása: Kultsár István és a Hazai Tudósitások

Nemzetteremtő folyóiratok

A reformkor sajtója, 1830–1840-es évek

Nyomdák és lapstílus

A cenzúra megmagyarosodása

Új szereplő – foglalkozása: újságíró

A szerkesztő(ség) és a fő sajtóműfajok megszületése

Intézményesülő hírforgalom

Újságolvasás

Széchenyi és Kossuth – a Jelenkor és az Országgyűlési Tudósitások, a Pesti Hirlap és A Kelet népe

A konzervatív sajtó

Az erdélyi sajtó

Magazinok, irodalmi divatlapok, folyóiratok

1848–1849: sajtóélet a forradalom és a szabadságharc idején

A sajtószabadság megszületése: az 1848. évi XVIII. törvénycikk

A sajtóélet forradalmi kivirágzása és visszametszése

A kormányközeli liberális sajtó: Pesti Hirlap, Közlöny, Kossuth Hirlapja

A radikális Marczius Tizenötödike

Forradalmár újságok

A forradalom ellenzékének sajtója

A debreceni sajtó 1849-ben

Új laptípusok és műfajok születése

Helyi lapok – hadilapok

Bukás után, Kiegyezés előtt, 1849–1867

Birodalmi sajtórendtartás és rendőrségi ellenőrzés

A nemzetközi hírszolgálat perifériáján

Teleki, Széchenyi és Jósika tájékoztató „irodái”

Hírlapszállítás és az olvasók

Arculatteremtő szerkesztők és publicisták: Falk Miksa, Török János, Jókai Mór

Kemény Zsigmond és a Pesti Napló

A korszak újságai

A stílus, a hangnem és a rovatok változásai

Folyóiratok és hetilapok a családok részére

A sajtónyilvánosság mint politikai fórum a Kiegyezés megvitatásánál

A szabad sajtótól a tömegsajtóig – az 1860-as évek közepétől az 1880-as évek közepéig

Önálló magyar sajtópolitika és a Miniszterelnökségi Sajtóosztály felállítása

Laptulajdonos részvénytársaságok alakulása: az Athenaeum és a Franklin-Társulat

Önálló állami hírszolgálat: a Magyar Távirati Iroda

Az újságírás szakmává válása

A tárca: Kecskeméthy Aurél és Ágai Adolf

A modern magyar hírlapok új műfajai, az interjú és a riport

A riport megjelenése – és következményei

A kormánypárti sajtó

A politikai leleplezés meghonosítója: Csernátony Lajos

A kormányok ellenzékeinek sajtója

A Borsszem Jankó és a politikai vicclapok

Az erdélyi és a magyarországi helyi sajtó

Tömegsajtó-törekvések olvasó tömegek nélkül: Wodiáner és a Légrády Testvérek

A liberális és az antiszemita sajtó ütközete

Az érdeklődő polgár folyóirata, a Magyar Salon

Az illusztrált családi hetilapok

„Szabadság van, és beláthatatlannak tetszik a sajtó hatalma” – az 1880-as évek közepétől 1918-ig

A sajtóvállalkozás

A budapesti sajtónegyed

A vidéki sajtó

Az újságíró és helye a társadalomban

A sajtóélet zsidó szereplői

Női lapok és újságíró nők

Újságírói körök, egyesületek

A riport és a riporter

A hirdetés és a közgazdász újságíró

A posta és a rikkancsok

A krajcáros tömegsajtó

A véleménysajtó és a vezércikk: Mikszáth Kálmán, Rákosi Jenő, Vészi József, Ady Endre

A kormánypárti sajtó

A Monarchia magyarországi napilapja: a Pester Lloyd

Ellenzéki hírlapok

A sajtóvállalkozás csúcsa: Miklós Andor és Az Est

A politika perifériája: vicclapok és karikatúrák

Képes szépirodalmi hetilapok és magazinok

Világnézetek és folyóiratok

Csaták a sajtó szabadsága körül: az 1914. évi sajtótörvény

Első világháború: haditudósítás és hadicenzúra

Újságírók hatalmon, majd bíróság előtt, 1918–1921

A sajtó megfegyelmezésének kora, 1922–1944

A sajtóélet szabályozása, irányítása és felügyelete

A nemzeti hírügynökség

Támogatás és mecenatúra

Újságírók, publicisták

Az újságíró nők térhódítása

Új hasadás: népiek és urbánusok

Újságíró szervezetek

A kormánysajtó

A Központi Sajtóvállalat

A jobboldali pártok és csoportosulások lapjai

Az Est-lapok és a Pesti Hirlap

Ellenzéki változatok: a Korunk Szava és a Népszava

Irodalmi és társadalmi folyóiratok

Képes magazinok

A határokon túli magyar sajtó

Zsidótörvény, Sajtókamara és hintapolitika

A nemzet mentsége: a Magyar Nemzet

1944: nyilas terror a sajtóéletben

Diktatúrák között forradalom, 1945–1989

Az elbukott háború ára – és újrakezdés a demokrácia illúziójával, 1945–1947

Igazolások és népbírósági perek

A régi-új újságíró-társadalom

Sajtópolitika, sajtóirányítás, tájékoztatásügyi minisztérium és papírgazdálkodás

Az MTI átszervezése

Fellélegzéstől a kiszorításokig

A pártállam sajtóélete, 1948–1956

Az emigráció sajtója a világháború és a forradalom között

1956: forradalmi közjáték

Kádár János rendteremtése

A sajtóirányítás alapelvei

A sajtóirányítás szerkezete

A sajtóirányítás főszereplői: Szirmai István és Aczél György

A „kézivezérlés”

A sajtópolitikai szűrő: az MTI

A lapstruktúra

A politikai sajtó

Hetilapok, folyóiratok

A kisebbségi magyar sajtó elmúlt fél évszázada

Az emigráns sajtó: hivatástudat és kételyek

A rendszerváltás sajtóélete: szabadság, káosz és átrendeződés 1989 után

Út a rendszerváltás felé: szamizdat és Nyilvánosság Klub

A pártállami irányítás szétesése és a tájékoztatás pártatlanságának igénye

A sajtó magánkézbe adása

Új alapítások és bukások

Az újságírók: fellazítók és felelősek

Felhasznált források és irodalom

Levéltárak, kéziratos források

Gyakran idézett periodikák rövidítései

Magyar sajtóbibliográfiák

Irodalom

Újság- és folyóiratcímek mutatója

Névmutató

A sorozatban korábban megjelent kötetek