Sajtószabadság és médiajog

a 21. század elején

Szerkesztette

Koltay András – Török Bernát

Wolters Kluwer • Budapest, 2016

Kiadja a

Wolters Kluwer Kft.

Budapest, 2016

1117 Budapest, Prielle Kornélia u. 21–35.

Telefon: (40) 464-565

Fax: +36 (1) 464-5657

e-mail: info@wolterskluwer.hu

www.wolterskluwer.hu

Felelős vezető: Tóth Gábor, a Wolters Kluwer Kft. ügyvezetője

Kiadásért felelős: dr. Vajda Krisztina

A kiadványok szerkesztéséért felelős: dr. Szabó Marianna

Felelős szerkesztő: Aszalós Dániel, Németh Lajos

Műszaki kiemelt főmunkatárs: Schuller Krisztina

Műszaki szerkesztők: Kerek Imréné, Szász Zoltán

Tördelés és fedélterv: Wolters Kluwer Kft. DTP-csoport

ISBN 978 963 295 424 0

Termékkód: YEB1532

Szakmai partner:

Az NMHH Médiatanácsának Médiatudományi Intézete

és a Magyar Tudományos Akadémia Bölcsészettudományi Kutatóközpont

Médiatudományi Kutatócsoportja

Kiadványaink megtekinthetőek és megvásárolhatóak szakkönyvesboltunkban a Kiadó címén, továbbá a www.complex.hu portálon.

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás és a mű bővített, illetve rövidített változatának kiadási jogát is.

A Kiadó írásbeli hozzájárulása nélkül sem a teljes mű, sem annak bármely része semmiféle formában (fotokópia, mikrofilm vagy más hordozó) nem sok szorosítható.

Szerkesztette:

Koltay András

Török Bernát

Szerzők:

Bartóki-Gönczy Balázs

Fazekas János

Fekete Balázs

Géczi Kinga

Hulkó Gábor

Koltay András

Láncos Petra Lea

Mayer Annamária

Nyakas Levente

Pogácsás Anett

Smuk Péter

Szikora Tamás

Török Bernát

Sorozatszerkesztők:

Koltay András

Nyakas Levente

© Bartóki-Gönczy Balázs, Fazekas János, Fekete Balázs, Géczi Kinga, Hulkó Gábor, Koltay András, Láncos Petra Lea, Mayer Annamária, Nyakas Levente, Pogácsás Anett, Smuk Péter, Szikora Tamás, Török Bernát, Budapest, 2016

© Wolters Kluwer Kft., Budapest, 2016

A Wolters Kluwer Kft. az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének a tagja.

Előszó

Egy fiatalosan lendületes tudományos kutatócsoport kitűnő tanulmánykötetét tartja kezében az Olvasó, amely korunk egyik legvitatottabb „demokrácia kritériumáról”, „kráciájáról”, a modern médiavilágról szól. A tizenhárom szerző tollából született tizenhat, tartalmában és terjedelmében is veretes írás remek összképet ad a médiajogi gondolkodás és a médiajog állapotáról, euroatlanti összefüggésekbe helyezve a hazai jogot, a jogalkotást és a jogalkalmazást.

A kötet komplex megközelítése igazolja a médiajog és a médiatudomány önálló létét, amit ma már csak több jogág és tudományág nézőpontjából (például alkotmányjog-tudomány, politikatudomány, közigazgatás-tudomány, szociológia) együttesen lehet művelni.

A kötetben mindenekelőtt az a szimpatikus, hogy szinte valamennyi írása kiegyensúlyozottságra, a lehető legjobb modell megtalálására, a „legjobb gyakorlat” bemutatására törekszik.

A könyv címéből is következő központi gondolata a médiaszabadság és a szabályozás, vagyis a szabadság és a rend örök kérdésének megoldása, a határok bemérése. A könyv szabadságpárti, érti és értelmezi a szólás- és sajtószabadság (a kommunikációs alapjogok, a véleménynyilvánítás szabadsága) mint alapjog lényeges tartalmát.

A médiajogász, a médiajogtudós kiindulópontja nem lehet más, mint annak elfogadása, hogy a szólásszabadság, a szabad véleménynyilvánítás, a demokratikus közvélemény, a médiapluralizmus elengedhetetlen feltételei az alkotmányos demokráciáknak. A sokat idézett alkotmánybírósági alaphatározat [30/1992. (V. 26.) AB határozat] szerint: „Az eszmék, nézetek szabad kifejtése, a mégoly népszerűtlen vagy sajátos elképzelések szabad megnyilvánulása a fejlődni képes és valóban eleven társadalom létezésének alapfeltétele.”

A liberális credo felidézése mellett jól tudjuk – és a könyv is ezzel birkózik –, hogy a szólás- és sajtószabadság sem korlátlan és korlátozhatatlan alapjog, még ha az csak különösen indokolt esetben lehetséges is. Hol vagyunk már attól a Deák Ferencnek tulajdonított egymondatos, ideális sajtótörvénytől, miszerint „hazudni nem szabad”! Ez már a cenzúrát eltörlő 1848-as sajtótörvényre sem volt igaz, és azóta sokat változott a világ, a sajtó- és médiajog hatalmas jogággá nőtte ki magát. A ius és a non ius mentén sokszor bizonytalan határait a kötet körvonalazni próbálja. Jól tudjuk, minden szabályozás egyben korlátozást is jelent, amelynek megvannak az alkotmányos jogállami mércéi.

A kötet amellett, hogy érzékeny az alapjogok lényeges tartalmát illetően, intézménypárti (nem rendpárti!) is, igazolja a médiajogi intézmények, a hatóságok létrehozatalának szükségességét. A politikai és gazdasági érdekekkel átszőtt mediokráciával szemben mint polgárok, valóban sok szempontból kiszolgáltatottak vagyunk. Erre a tényre mint önálló és humanizálandó hatalmi tényezőre, már jó időben (1947) figyelmeztetett bennünket a szabadságszerető ember, Bibó István. Az állam itt tehát nem ősellenség, hanem demokrácia- és alapjogvédelmi kötelezettségét teljesíti, reményeink szerint értünk és velünk van.

A fő dilemma mellett a könyv színes és széles körű képet nyújt a médiavilág, a politikai nyilvánosság számos izgalmas és érdekes területéről. Kritikai értékelő hangnemben olvashatunk többet között a közéleti szereplők becsületvédelméről, a kereskedelmi és politikai reklámokról, a hitbéli meggyőződés nyilvánosságon belüli védelméről, a médiahatóságok jogállásáról és szankcióinak erejéről, az audiovizuális médiaszabályozás rejtelmeiről, az újságírói források védelméről – és az étlap korántsem teljes.

A kötet kiegyensúlyozottsága mellett még egy dolgot emelnék ki: értékelvűségét, amely több tanulmány központi témája is.

Mindezek alapján jó szívvel ajánlom az MTA BTK Médiatudományi Kutatócsoport fajsúlyos, gondolatgazdag és értékes kötetét a Tisztelt Olvasóknak!

Budapest, 2014. július 6.

Kukorelli István

egyetemi tanár

Bevezető

A Médiatudományi Kutatócsoport 2012 júliusában jött létre a Magyar Tudományos Akadémia és a Nemzeti Média- és Hírközlési Hatóság együttműködése nyomán. Az MTA Bölcsészettudományi Kutatóközpontja keretében felálló csoport azt tűzte ki célul, hogy a szólásszabadság mindig izgalmas, a hazai médiaszabályozás közelmúltbeli változásait követően pedig Magyarországon különösen is aktuális szakmai vitáihoz a médiatudomány egyes kérdéseinek részletes elemzésével járul hozzá. A csoport tagjai több tudományterület és tudományág kutatói, akik változatos kutatási témáikban különféle megközelítéssel nyúlnak a tárgyhoz.

A kutatócsoport 2013-ban kezdte meg „Az európai médiajogi gondolkodás alapjai, különös tekintettel a szólásszabadság egyes kérdéseire” című kutatási programját. A kutatási program több, elkülönülő jogterületen zajló kutatást fog össze. Ez a sokszínű megközelítés annak szemléltetéséhez próbál közelebb jutni, hogy miben állnak az európai médiajogi gondolkodás alapjai, a felmerülő kérdésekkel kapcsolatban milyen megoldási modellek azonosíthatók, mi az európai szabályozások valamennyi országban azonosítható „közös minimuma”, illetve létezik-e „legjobb gyakorlat” ezekben a kérdésekben, és ha igen, mi tekinthető annak. Az európai megközelítések azonosításán túl fontos az Egyesült Államok, illetve esetleg más, európai nézőpontból is releváns jogrendszerek (pl. Kanada, Ausztrália stb.), valamint a különböző jogrendszerek egymásra hatásának vizsgálata is.

A kutatási programba magyar kutatók mellett külföldi résztvevők is bekapcsolódtak. A program eredményeit a kutatócsoport külön kiadványokban publikálja, ezek közül az első a jelen kötet (ezzel párhuzamosan egy angol nyelvű tanulmánykötet is megjelenik, amely elsősorban a kutatásban részt vevő külföldi szerzők írásait gyűjti egybe).

Jelen kötet nemcsak terjedelmét tekintve vaskos, hanem tematikájában is szerteágazó, számos eltérő kérdést igyekszik körüljárni. A szerkesztők szándéka az volt, hogy a tanulmányok e gyűjteménye ezzel a sokféleséggel járuljon hozzá közös európai vitáinkhoz, amelyeket a médiaszabályozás és a szólásszabadság kérdéseiről folytatunk. A tanulmányok egy-egy probléma pillanatképét rögzítik, amely talán néhány év múlva, a szabályozás és a gyakorlat folyamatos formálódása miatt már nem lesz egészen éles, de a cikkekben szereplő fontos elméleti alapvetések és mélyreható elemzések meggyőződésünk szerint hosszabb távon is forrássá teszik azokat.

A szólásszabadság és a médiaszabályozás vitái feltehetően még hosszú ideig lezáratlanul maradnak. Akad köztük olyan, ami nem is zárható le, sőt olyan is, amivel sokat vesztenénk, ha egyszer s mindenkorra magunk mögött tudnánk. Mindezek figyelembevételével ajánljuk olvasásra és bocsátjuk szakmai diskurzusra a kötet tanulmányait.

Budapest, 2014. június

A szerkesztők

I. rész

A média tartalmát érintő szabályozás és a sajtószabadság

Koltay András*

A közéleti szereplők hírnév- és becsületvédelmének kérdései Európában, különös tekintettel a magyar jogrendszerre

*  Egyetemi docens, Pázmány Péter Katolikus Egyetem, Jog- és Államtudományi Kar, az MTA BTK Médiatudományi Kutatócsoportjának vezetője.

E-mail: koltay.andras@jak.ppke.hu.

A szerző ezúton is köszöni Szikora Tamás és Török Bernát találó lektori észrevételeit, valamint Ungváry Krisztiánnak azt, hogy rendelkezésére bocsátotta pereinek iratanyagát.

1. Bevezető

A személyiségi jogok a 20. század jogfejlődése eredményeképpen az egyes jogrendszerekben erőteljes védelem alatt állnak, és hosszú ideig fel sem merült, hogy ezt a védelmet differenciálva, a reputációt sértő közlés jellegétől függően bizonyos körben csökkenteni volna szükséges. A hírnévsértő, hamis állítások teljes természetességgel soroltattak be az alkotmányos védelem alá nem eső kifejezések körébe, mígnem fokozatosan teret nem nyert a gondolat, hogy a közélet vitáival összefüggő, a közéleti szereplők hírnevét megsértő állítások jogosan tarthatnak igényt bizonyos különleges védelemre. Ezt kívánja meg a közviták szabad lefolytatásának kiemelkedő fontossága. A hírnévvédelem legújabb kori fejlődése nemigen ismer el privilegizált státuszokat, és a közéleti szereplést a hírnévvédelem hatókörét automatikusan csökkentő körülményként veszi figyelembe. Ezt követeli meg a demokratikus berendezkedés egyik alapvető játékszabálya: a közügyek nyílt vitatása egy bizonyos határig fontosabb szempont, mint a kritizált egyén személyiségi jogainak védelme. Aki a közéletben részt vesz, önként lemond személyiségi jogai általános érvényesíthetőségéről. Így a közéleti szereplők gyengített hírnév- és becsületvédelme fokozatosan teret nyert valamennyi, e különbségtételt elismerő jogrendszerben.

Az európai jogrendszerek szinte általánosan érvényesülő sajátossága, hogy a közéleti szereplők személyiségvédelmének csökkentett köre nem az írott jog által meghatározott; a jogalkalmazás körvonalainak meghatározása ebben a speciális esetben a bírói gyakorlatra van bízva. Ez alól csupán néhány állam képez kivételt, de ott is jellemzően csak a büntetőjogi jogalkalmazás talál a jogági kódexben elhelyezett kapaszkodókat. A sajátos, organikusan fejlődő tagállami megoldásokat tiszteletben tartva, a közös európai jog nem kísérelte meg e kérdés általános érvényű rendezését, ellenben az e területen rendkívül aktív strasbourgi bíróság sikerrel fektette le az állami jogalkalmazás számára is szükségszerűen figyelembe veendő fundamentumokat.

A tanulmány 2. pontjában bemutatjuk a vizsgált kérdés nemzetközi jogi háttérét, majd a 3. pontban az egyes európai államok megoldásait tekintjük át, a legfontosabb problémakörök szerinti csoportosításban. A 4. pont részletesebben kitér a magyar szabályozásra, alkotmánybírósági és bírósági gyakorlatra, míg a záró, 5. pont a magyar vonatkozású strasbourgi ügyeket vizsgálja, amelyek azonban nem csak magyar szemmel tanulságosak.

2. Nemzetközi jogforrások

Az Európai Unió közös joga nem foglalkozik a hírnév- és becsületvédelem kérdéseivel, leszámítva az AVMS irányelv1 azon szabályát, amely a tagállamok számára – az audiovizuális médiaszolgáltatásokkal szemben – előírja a válaszadási jog megteremtését (jelenleg: 28. cikk). Az irányelv által előírt válaszadási jog a hírnév- és becsületsértés jogkövetkezményeként jelenik meg, de nem hordoz speciális, a közéleti szereplők ügyeire vonatkozó tartalmat.

Az Emberi Jogok Európai Bírósága (a továbbiakban: EJEB) szerint „[a] 10. cikk 2. bekezdése kétségkívül módot ad mások ‒ azaz minden személy ‒ hírnevének védelmére, és az a védelem kiterjed a politikusokra is, még akkor is, ha nem magánszemélyként járnak el; ilyen esetekben azonban a védelem követelménye a politikai kérdések nyílt megvitatásához fűződő érdekek fényében mérlegelendő”.2

Az EJEB gyakorlatában meghatározó súllyal bír a közéleti viták szabadságának védelme. Ebből eredően talán a közéleti szereplőkre tett hírnévsértő állításokkal és véleménynyilvánításokkal kapcsolatban a leggazdagabb és a legstabilabb a strasbourgi gyakorlat. Az EJEB ugyanakkor nem elsősorban a közszereplők hírnévvédelmének csökkentett mértékét írja elő, hanem a közügyek vitáinak lehető legszélesebb védelmét, tehát nem az állítás tárgyaként szereplő személy státusza, hanem a vita közérdekűsége szempontjából dönt, elválasztja egymástól a tényállításokat és a véleményeket, utóbbiaknak szélesebb körű védelmet nyújtva, ezzel párhuzamosan pedig elismerve a hamis tényállítások polgári és büntetőjogi szankcionálhatóságát, és bizonyos megszorításokkal a bizonyítási teher alperesre/vádlottra helyezését, továbbá a közzétett állítások, a publikáció egészét vizsgálja, szövegkörnyezetével együtt, ami azzal a következménnyel jár, hogy egyes, önmagában, kiemelve nézve hírnévsértő kitétel a bíróság szerint még nem lesz feltétlenül jogsértő.3 Ugyanakkor a megtámadott személy pozíciója is jelentős kérdés: a szólásszabadság védelmének mértéke ugyanis eltérő lehet, ha a kritika célpontja a kormány tagja, politikus, közhivatalnok, az igazságszolgáltatás alkalmazottja vagy magánszemély. A személyiség védelmének terjedelme – nem nehéz kitalálni – egyre nő, ahogy e listán lefelé haladunk. Bár az EJEB gyakorlata fontos és iránymutató valamennyi európai állam számára, e gyakorlattal a továbbiakban részletesen nem foglalkozunk (kivéve a magyar érdekeltségű ügyeket).

A határokat átlépő televíziózásról szóló európai egyezmény az AVMS irányelvhez hasonló tartalommal szabályozza a válaszadás jogát.4 Az Európa Tanács nem segédkezett olyan kötelező norma megalkotásában, amely a közéleti szereplők hírnév- és becsületvédelme szempontjából releváns lenne, de egy 2004-es nyilatkozatban a Miniszteri Bizottság igyekezett lefektetni bizonyos alapokat.

EURÓPA TANÁCS, MINISZTERI BIZOTTSÁG

Nyilatkozat a politikai vita szabadságáról a médiában

(Elfogadta a Miniszteri Bizottság 2004. február 12-én a Miniszterhelyettesek 872. ülésén)

I. A véleménynyilvánítás és az információ szabadsága a médiában

A plurális demokrácia és a politikai vita szabadsága megköveteli a nyilvánosság tájékoztatását a közügyekről. Ennek része a média joga arra, hogy negatív információkat és kritikus véleményeket terjesszen politikai személyiségekkel és közhivatalnokokkal kapcsolatban, valamint a nyilvánosság joga az ilyen információkhoz való hozzáféréshez.

II. Az állam és a közintézmények bírálatának szabadsága

Az állam, a kormány és a végrehajtó hatalom, a törvényhozás és az igazságszolgáltatás bármely intézménye bírálat tárgyává tehető a médiában. Domináns helyzetük miatt ezek az intézmények saját jogon nem élvezhetik a büntetőjog védelmét a becsületsértő vagy egyéb sérelmes állításokkal szemben. Amennyiben azonban ezek az intézmények mégis részesülnek ilyen védelemben, úgy e védelemnek korlátozottnak kell lennie, és kerülnie kell a bírálat szabadságának bármiféle korlátozását. Az ezeket az intézményeket képviselő személyek magánszemélyként jogosultak maradnak a védelemre.

III. A közvita és a politikai szereplők ellenőrzése

A politikai szereplők igényt tartanak a köz bizalmára, és önmagukat politikai vitáknak teszik ki. Éppen ezért a nyilvánosság jogosult alaposabb ellenőrzés alá vetni őket és potenciálisan élesebb kritikát gyakorolni a médián keresztül azzal kapcsolatban, ahogyan feladatukat ellátták vagy ellátják.

IV. A nyilvánosság ellenőrzése a hivatalos személyek felett

A közhivatalt betöltő személyeknek el kell fogadniuk, hogy a nyilvánosság ellenőrzést gyakorolhat felettük és bírálhatja őket, elsősorban a médián keresztül, azzal kapcsolatban, ahogyan ellátták vagy ellátják feladataikat, amennyiben az ilyen ellenőrzés és bírálat szükséges a hatalomgyakorlás átláthatóságának és felelős voltának biztosításához.

VI. A politikai személyiségek és közhivatalnokok hírneve

A politikai személyiségek hírneve és egyéb jogai nem érdemelnek az átlagemberekénél nagyobb védelmet, így nem megengedhető, hogy az állami törvények szigorúbban szankcionálják a médiát a politikai személyiségek bírálatáért. Ugyanez az elv vonatkozik a közhivatalnokokra is; derogáció ezzel szemben csak akkor megengedhető, ha arra mindenképpen szükség van annak biztosítása érdekében, hogy a közhivatalnokok megfelelően láthassák el feladataikat.

„Lapozz bele!” módban ezek az oldalak nem érhetőek el.

Kérjük, vásárolja meg a teljes elektronikus könyvet weboldalunkon.

This page is not available in preview mode.

Should you wish to access the complete text, please purchase the full version of this e-book at our webpage.