Szlávik János

Fenntartható gazdálkodás

Kiadja a

Wolters Kluwer Kft.

Budapest, 2013

1117 Budapest, Prielle Kornélia u. 21–35.

Telefon: (40) 464-565

Fax: +36 (1) 464-5657

e-mail: info@wolterskluwer.hu

www.wolterskluwer.hu

Felelős vezető: a Wolters Kluwer Kft. igazgatója

Kiadásért felelős: Tóth Gábor

A kiadványok szerkesztéséért felelős: dr. Csizner Ildikó

Felelős szerkesztő: Kis Erika

Műszaki kiemelt főmunkatárs: Schuller Krisztina

Műszaki szerkesztők: Kerek Imréné, Szász Zoltán

Fedélterv és tördelés: Wolters Kluwer Kft. DTP-csoport

ISBN 978 963 295 346 5

Termékkód: YEB1449

Kiadványaink megtekinthetőek és megvásárolhatóak szakkönyvesboltunkban a Kiadó címén, továbbá a www.wolterskluwer.hu portálon.

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás és a műbővített, illetve rövidített változatának kiadási jogát is.

A Kiadó írásbeli hozzájárulása nélkül sem a teljes mű, sem annak bármely része semmiféle formában (fotokópia, mikrofilm vagy más hordozó) nem sok szorosítható.

Szerző:

Dr. Szlávik János

Kézirat lezárva:

2013. augusztus 9.

A borítón:

Herczeg István – Kisváros (festmény)

© Dr. Szlávik János, Budapest, 2013

© Wolters Kluwer Kft., Budapest, 2013

A Wolters Kluwer Kft. az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének a tagja.

Édesanyám emlékére!

„Nem az teszi a gazdagságot,

amit birtokolsz!

Ha meg vagy elégedve azzal amid van,

az a gazdagság.”

Mark Twain

Bevezető gondolatok

Egy negyed század hosszú idő egy ember életében. Sok minden történik ennyi idő alatt. Sok remény válik valósággá és sok várakozás válik köddé.

Több mint 25 éve (1987-ben) publikálta az ENSZ Környezet és Fejlesztés Világbizottsága Közös Jövőnk (Our Common Future) címmel azt a jelentést, amelynek központi gondolata a „fenntartható fejlődés” (Sustainable Development).

Nagy volt a várakozás ennek a fogalomnak a gyakorlatban való megvalósulása iránt.

A megvalósítás folyamata komoly reményekkel indult. A jelentés publikálása után öt évvel (1992 Rió) az ENSZ megszervezte egyik legnagyobb konferenciáját, amely a fenntartható fejlődés 21. századi megvalósításának forgatókönyvét volt hivatott felvázolni. A forgatókönyv el is készült „Feladatok a 21. századra” (Agenda 21) címmel.

Az ENSZ konferencia történelmileg szerencsés időben szerveződött. Eddigre ugyanis megtörtént a rendszerváltozás az ún. szocialista országokban (így hazánkban is), felbomlott a Szovjetunió, megszűnt a sok veszélyt magába rejtő kétpólusú világ.

Úgy tűnt, hogy minden adott egy fenntartható módon szerveződő 21. század elkezdésére.

Amint tudjuk, azóta a világ dolgai másképp alakultak. A fenntartható fejlődés megvalósítása nagyon is konfliktusos folyamat. Sokak megítélése szerint a világ nemhogy közeledne, de távolodik a fenntarthatóságtól. Sokan magát a fenntartható fejlődés elvét, gondolatát is kétségbe vonják. Én nem vagyok ennyire borúlátó. Úgy gondolom, hogy vannak utak, megoldások, amelyek a fenntarthatóság irányába vezetnek.

Úgy értelmezem, hogy a fenntartható fejlődés gondolata olyan, mint pl. az elméleti fizikában vagy a matematikában a „nagy sejtés”. Igazát és érvényességét a gyakorlatban kell bizonyítani.

Egyetértek az ökológiai közgazdaságtan kiemelkedő képviselőivel, akik szerint „csak” projektek sorozatával nem lehet megvalósítani a fenntartható gazdaságot, a fenntartható társadalmat. A szervezet, a jogi rendszer, a kormányzat és a piac harmóniája nélkül nem hogy közelebb, de egyre távolabb kerülhetünk a fenntarthatóságtól.

Ugyanakkor meggyőződésem, hogy csak a fenntartható projekteken keresztül alakítható fenntarthatóvá a társadalmi-gazdasági-politikai rendszer. Nem várhatunk valamiféle felvilágosult „Világállam” létrejöttére. Ezért tartom nagyon fontosnak a helyi kezdeményezéseket, a társadalomért felelős vállalati magatartást, a tisztább termelést, a fenntartható fogyasztást, a fenntartható építészetet, mobilitást, energiagazdálkodást stb.

Ezek a projektek önmagukban valóban nem jelentik a fenntartható gazdaságot és társadalmat. Való igaz, hogy egy fecske nem csinál nyarat, de ha tavasszal megjelenik az első fecske, remény van rá, hogy jön a többi is, és vége van a télnek.

A világ nem egy predesztinált jövő, hanem egy választás előtt áll. A választás a különböző gondolati modellek között van, melyek logikailag különböző forgatókönyvekhez vezetnek – olvashatjuk a „Növekedés határai – Harminc év múltán” című könyvben.

„Az egyik gondolati modell szerint ez a világ gyakorlatilag korlátlan. Ha ezt a modellt választja az ember, akkor ezzel a már jól ismert kitermelésen alapuló üzleti eljárásokat ösztönzi, és a gazdaságot még jobban eltávolítja a korlátaitól. A végeredmény összeomlás lesz.

Egy másik gondolati modell szerint a korlátok valódiak és közel vannak, kevés már az időnk, és az emberek nem tudnak mértékletesen vagy felelősen, vagy együttérzően viselkedni. Legalábbis nem idejében. Ez egy önigazoló modell. Ha az emberek a világon úgy döntenek, hogy hisznek ebben, akkor be is bizonyítják, hogy így lesz. A végeredmény összeomlás lesz.

A harmadik gondolati modell szerint a korlátok valódiak, közel vannak, és bizonyos esetekben már a jelenlegi átbocsátóképességi szintek alatt. Még pont elegendő energia, elegendő nyersanyag, elég pénz, elégséges környezeti mobilitás és kellő emberi jóindulat van ahhoz, hogy az emberiség ökológiai lábnyomának tervezett csökkentését megvalósítsuk: a fenntarthatóság forradalmát egy, a nagy többség számára sokkal jobb világ felé.

Lehet, hogy ez a harmadik forgatókönyv is egy tévedés, de vannak jelek – a világ állapotáról szóló adatoktól a számítógépes modellekig –, melyek arra utalnak, hogy feltehetőleg igaz. De semmi más lehetőségünk nincs arra, hogy erről megbizonyosodjunk, mint az, hogy megpróbáljuk.” (Meadows et al. 2005.)

Nem lesz könnyű megtalálni a fenntarthatóság felé vezető utat. Ma sok tekintetben valóban messze vagyunk tőle.

A helyzet jellemzésére Tom Tietenbergtől idézzük az alábbi szellemes történetet:

„Hasonló helyzetben vagyunk, mint a Maine államban a történetek ismert szereplője, a teljesen összezavarodott turista. Szép, őszi színekben pompázó fákat lát, ezért letér a jól kitáblázott főútról egy kevésbé forgalmas vidéki útra. Miután egy órán át vezet, elbizonytalanodik, hogy egyáltalán jó irányba halad-e. Meglát egy helybélit, aki éppen a kerítést javítja, és lehúzódik az út szélére, hogy útbaigazítást kérjen. Miután elmondja, hová szeretne eljutni, a férfi a fejét rázza, és helyi tájszólásban közli: Ha én arra mönnék, biztos nem innét indúnék!” (T. Tietenberg 2003.)

Persze mindenki csak „innen” vagyis onnan indulhat el, ahol van, és nemhogy GPS-ünk, de még térképünk sincs.

Mivel a fenntarthatóság irányába nincsenek pontosan kijelölt utak, próbálkozni kell. Egy okos mondás szerint, ha nem vagy biztos az irányban, de mégis lépned kell, akkor kicsit lépj.

Nincsenek kitörési pontok a fenntarthatóság irányába, de vannak kimozdulási irányok, amelyekkel próbálkozni kell. Vannak olyan gazdasági döntések, amelyek a mai körülmények közt is megvalósíthatóak, profitot is hoznak, jólétet is növelnek, és a fenntarthatóságot szolgálják.

Ezeket keressük könyvünkben, remélve, hogy az általunk feltárt irányok, módok, értékelési módszerek nemcsak egyetemi hallgatóknak, tudományos kutatóknak, hanem a gazdaság szereplőinek is hasznosíthatók lesznek.

1. A fenntartható fejlődés mint a természet, társadalom, gazdaság komplex rendszere

1.1. A fenntartható fejlődés fogalma

Közel fél évszázada annak, hogy az ENSZ főtitkára U Thant úgy ítélte meg, hogy a világ környezeti állapota oly mértékben romlik, hogy elengedhetetlen a tevőleges nemzetközi fellépés. (A környezeti probléma a felismeréstől a „fenntartható fejlődés” megfogalmazásáig tartó történéseket Láng István publikációja alapján ismertetjük, aki a Brundtland Bizottság magyar tagja volt.)

Az ENSZ Gazdasági és Szociális Tanácsának 1969-es ülésszakán a következő felhívást fogalmazta meg. (E kötet szerzője 1969-ben harmadéves közgazdász hallgatóként a tananyag részeként még nem találkozhatott a környezetvédelem kérdésével. A folyamatok azonban oly mértékben felgyorsultak, hogy öt évre rá, 1974-ben már egyetemi doktori értekezést védhetett a környezetvédelem nemzetközi, világgazdasági összefüggései témában.)

„Az emberiség története során most első ízben vagyunk tanúi egy olyan világviszonylatú válság kibontakozásának, amely mind a fejlett, mind a fejlődő országokat érinti: az emberi környezet válságáról van szó.

Ha a jelenlegi irányzatok továbbra is érvényesülnek, biztosra vehető, hogy veszélybe kerül az élet földgolyónkon. Ezért sürgősen fel kell hívni a világ figyelmét azokra a problémákra, amelyek megakadályozhatják az emberiséget abban, hogy legmagasabb rendű törekvéseinek megvalósulását lehetővé tevő környezetben élhessen.” (In. Láng I. 15. o.)

Három évvel később 1972. június 5–16. között ülésezett az első ENSZ környezetvédelmi konferencia, amelyen olyan döntések születtek, melyek máig hatnak.

A „Nyilatkozat az emberi környezetről” címet viselő konferenciadokumentum az alábbi hét pontban foglalja össze a legfontosabb üzenetet:

1. Az emberi fajnak a bolygónkon való hosszú fejlődése folyamán elérkezett az az állapot, amelyben a tudomány és a technika gyors fejlődésének következtében az ember olyan erők birtokába jutott, amelyekkel számtalan módon és eddig nem tapasztalt mértékben képes környezetét megváltoztatni.

2. Az emberi környezet megőrzése és fejlesztése döntő jelentőségű az emberek jólétének és a gazdasági fejlődésnek biztosításához; ez egyben a világ egész lakossága sürgető kívánsága és minden állam kormányának kötelessége.

3. Napjainkban az ember környezet-átalakító képessége, – ha ezt célszerűen teszi – lehetőséget ad az egész emberiség boldogulására, fejlődésére és az élet minőségének javítására. Ugyanennek az erőnek helytelen és értelmetlen felhasználása csak bajt hoz az egész emberiségre és annak környezetére.

4. A fejlődő országokban található környezeti problémák túlnyomórészt a fejlődés visszamaradottságának következményei. Milliók élnek mélyen a minimális emberi életszínvonal alatt. Az iparilag fejlett országok törekedjenek a köztük és a fejlődő országok között meglévő különbségek csökkentésére.

5. A világon mindenekelőtt az ember a legfontosabb. Az ember hozza létre a szociális fejlődést, teremti meg a szociális jólétet, fejleszti a tudományt, a technikát és nehéz munkával folyamatosan alakítja környezetét.

6. Ahhoz, hogy a természet kincseit a magunk részére biztosítsuk, az embernek fel kell használnia minden tudását, hogy a természettel együttműködve egy jobb környezetet alakítson ki a maga részére. Az emberi környezet megőrzése a most élő és a jövő generációk számára olyan parancsoló kötelezettség, amelyet a béke alapvető szempontjaival, valamint a világszerte megnyilvánuló gazdasági és szociális fejlődéssel összhangban kell megvalósítani.

7. A környezetvédelmi célok elérése egyformán megkívánja a lakosság, a vállalatok, intézmények közös erőfeszítéseit. A nemzeti kormányokra hárul a hosszú távú környezetpolitika kialakítása és hatáskörükön belül tennivalók meghatározása. A jelentkező gondok jelentős részének megoldása intenzív nemzetközi együttműködést igényel, részben azért, mert kiterjedésük regionális vagy globális, részben azért, mert közös érdekeket érintenek.

A világkonferencia mintegy katalizátorként hatott a nemzetközi és nemzeti környezetpolitikai fejlődésre. Ennek illusztrálására álljanak itt a következő példák:

– A Stockholmi Konferencia javaslatára 1973-ban létrejött az Egyesült Nemzetek Környezetvédelmi Programja (United Nations Environment Programme – UNEP) szervezet. (Titkársága Nairobiban – Kenyában működik.)

– Az Európai Közösség (1993-tól Európai Unió) 1973-ban elindította első környezetvédelmi akcióprogramját. (2012-ben a hatodik programot fejezte be.)

– Magyarországon 1976-ban elfogadták az első környezetvédelmi törvényt és létrejött az Országos Környezet és Természetvédelmi Hivatal (OKTH), mint a környezetvédelem legfőbb kormányzati szerve.

Sikereken és kudarcokon keresztül jutott el a világ a nyolcvanas évek elejéig, amikor is a szakértők és szervezetek, beleértve az ENSZ-t és a következő világtendenciák felismeréséhez jutottak el.

– A környezetvédelem egyre inkább globális jelleget kap.

– Hosszú időhorizontban szükséges gondolkodni és cselekedni.

– A környezetpolitikát és a gazdaságpolitikát össze kell kapcsolni.

Új elképzelésekre, új megközelítési módszerekre, új gondolkodásmódra és új stratégiai elképzelésekre volt szükség. Ezek kidolgozása és megalapozása érdekében jött létre az ENSZ Közgyűlés állásfoglalásának megfelelően a Környezet és Fejlődés Világbizottsága (World Commission on Environment and Development).

A Bizottság 1984-ben, Genfben kezdte el munkáját és 1987 februárjában, Tokióban fogadta el a jelentést „Our Common Future” (Közös Jövőnk) címmel.

A Környezet és Fejlődés Világbizottsága vezetésére az ENSZ Gro Harlem Brundtland asszonyt kérte fel, aki abban az időben a Norvég Királyság miniszterelnöke volt. A Bizottság 22 tagból állt.

A Bizottság alakuló ülésén kiválasztotta azt a nyolc kulcskérdést, amelyeket munkája során elemezni akart. Ezek a következők:

1. A népesedés, a környezetvédelem és a fenntartható fejlődés perspektívái.

2. Energia és környezetvédelem.

3. Ipar: környezetvédelem és fejlődés.

4. Élelmiszer-biztonság, mezőgazdaság, erdészet: környezetvédelem és fejlődés.

5. Emberi települések: környezetvédelem és fejlődés.

6. Nemzetközi gazdasági kapcsolatok: környezetvédelem és fejlődés.

7. A környezetgazdálkodást támogató döntési rendszerek.

8. Nemzetközi együttműködés.

A felsorolásból hiányzik az oktatás, nevelés, valamint a környezettudatosság témaköre és emiatt a Bizottság és jelentése a későbbiekben sok kritikát kapott, írja Láng István a Bizottság tagja.

A fenntartható fejlődés definíciói

A „Közös Jövőnk” jelentés fő üzenete a fenntartható fejlődés koncepciójának globális elfogadására és alkalmazására irányult. Ez olyan fejlődési modell, amely a mennyiségi növekedés és a minőségi fejlődés elemeit egyaránt magába foglalja, de ezek egymásközti aránya szükségszerűen eltérő lesz a különböző országok esetében.

Más szavakkal kifejezve, a koncepció szerint a fejlődő országoknál a mennyiségi jellegű növekedés lesz jellemző a következő évtizedekben, de a minőségi fejlődés követelményei is előtérbe kerülnek. A fejlett országok esetében általában nem a további növekedés az elsődleges cél, hanem a termelés és a fogyasztás minőségi jellegű változtatása. A környezetkímélés és az erőforrás-takarékosság természetesen mindkét esetben elsőrendű igény.

A „Közös Jövőnk”címmel kiadott jelentés nagyon röviden és tömören határozta meg a fenntartható fejlődés fogalmát.

„A fenntartható fejlődés olyan fejlődés, amely kielégíti a jelen generáció szükségleteit anélkül, hogy veszélyeztetné a jövő generációk esélyét arra, hogy ők is kielégíthessék szükségleteiket.”

„Sustainable development is a development that meets the needs of the present without compromising the ability of future generations to meet their own needs.” (In. Láng I. 23–24. o.)

A fogalom a fenntartható gazdasági, ökológiai és társadalmi fejlődést egységben értelmezi.

Az ökológiai, társadalmi, gazdasági hármasságot sokan értelmezik úgy, mint a fenntarthatóság három pillérét. Én úgy gondolom, hogy helyesebb a fenntartható fejlődés három dimenziójáról beszélni, hiszen maga az ember is csak három dimenzióban értelmezhető. Úgy mint természeti, társadalmi és gazdasági lény. E három dimenziónak kell harmóniában lenni.

Az utóbbi időben egyes dokumentumokban megjelenik az „ember” mint negyedik pillér, de azt hiszem ez a fentieket elfogadva értelmezhetetlen. Valóban létezik negyedik dimenzió, de az maga az idő, hiszen a fenntartható fejlődés alapgondolata és követelménye az időben egymást követő emberi generációk közötti harmónia.

Amennyiben összevetjük a Brundtland Bizottság megfogalmazását és a Stockholmi Konferencia (1972) nyilatkozatainak hét pontját, több hasonlóságot találunk. Így pl. a 6. pont megfogalmazása, miszerint – az emberi környezet megőrzése a most és jövő generáció számára olyan parancsoló kötelezettség, amelyet a béke alapvető szempontjaival, valamint a világszerte megnyilvánuló gazdasági és szociális fejlődéssel összhangban kell megvalósítani – már magában rejti a fenntartható fejlődés gondolati magját.

A fenntartható fejlődés bizottsági megfogalmazása elsősorban politikai jellegű állásfoglalást tükröz. A középpontban az ember áll, aki életszükségleteit úgy elégíti ki, hogy egyúttal a jövő generációk hasonló érdekeit is figyelembe veszi. A környezet védelmét és az erőforrások takarékos használatát közvetlenül nem említi a definíció. A fenntartható fejlődés fogalma oly módon a fejlődő világ, illetve az alacsony jövedelmű társadalmi csoportok számára üzenet, hogy reményt ad a jövőt illetően. A közvetett értelmezésnél azonban egyértelművé válik, hogy a jövő generációk csak akkor részesülhetnek a földi javakban, ha nagyfokú takarékosság valósul meg az erőforrások hasznosításában, illetve, ha a környezet értékeit is megőrzik és elkerülik a környezet degradációját.

Az 1988-ban publikált magyar kiadásban a „Sustainable” szó fordításaként nem a fenntarthatóság, hanem a „harmonikus” fejlődés szerepel. E szóhasználattal a definíció a következő:

„A harmonikus fejlődés a fejlődés olyan formája, amely a jelen igényeinek kielégítése mellett nem fosztja meg a jövő generációit saját szükségleteik kielégítésének lehetőségeitől. Két kulcsfontosságú alapfogalma:

– a szükségletek (a világ szegényeinek alapvető szükségleteiről van szó elsősorban), amelyeknek feltétlen elsődlegességet kell biztosítani,

– a korlátozások eszméje, amelyet a technológiai fejlettség és a társadalom szervezete hív életre, hogy a környezet képes legyen mind a jelen, mind a jövő igényeinek kielégítésére. (Közös Jövőnk 68. o.)

A fenntartható fejlődés, mint magyar fordítás 1989-tól kezdett megjelenni a hivatalos anyagokban. Az 1992-es Rióban megrendezett világkonferencia előkészítéseként ekkor rendezték ugyanis Norvégiában (Bergenben) az előkészítő ENSZ tanácskozást.

(Megjegyezzük, hogy a „harmonikus” fordítás a „fenntartható” helyett, lehet hogy szerencsésebb lett volna, tapasztalva, hogy a fenntartható kifejezést az elmúlt 25 évben milyen sok értelemben használták és használják.)

Amint azt a Brundland Bizottság megfogalmazta, a fenntartható fejlődés a természet, társadalom, gazdaság komplex rendszerének nem megmerevedett állapota, „hanem sokkal inkább a változás olyan folyamata, amelyben az erőforrások kiaknázása, a beruházások szétosztása, a technológiai fejlődés irányítása és a szervezési változások megfelelnek a jövő, ugyanakkor a jelen igényeinek is.” (Közös Jövőnk 32. o.)

A fenntartható fejlődésnek, mint a „közös jövőnk” alapelvének megvalósítási stratégiájaként a bizottság jelentésében következtetésként a következők olvashatók: a legszélesebb értelemben a fenntartható fejlődés stratégiája azt célozza meg, hogy az emberi lények közötti harmónia, valamint az emberiség és a természet közötti harmónia megvalósuljon. A fenntartható fejlődés eléréséhez szükségesek a jelentés szerint a következők:

– olyan politikai rendszer, amely hatékony állampolgári részvételt biztosít a döntéshozatalban,

– olyan gazdasági rendszer, amely képes többletet és technikai ismereteket létrehozni egy önmagára támaszkodó és önmagát fenntartó bázison,

– olyan társadalmi rendszer, amely megoldást nyújt a diszharmonikus fejlődésből eredő feszültségekre,

– olyan termelési rendszer, amely tiszteletben tartja a fejlődés ökológiai alapjainak megőrzését,

– olyan technikai rendszer, amely folytonosan új megoldásokat kutat,

– olyan nemzetközi rendszer, amely elősegíti a kereskedelem és a pénzügyek megfelelő formáinak kialakulását,

– olyan kormányzati rendszer, amely rugalmas és rendelkezik az önkorrekció képességével.

Ezek a követelmények a célok lényegét tekintve többet jelentenek annál, minthogy csupán a nemzeti és nemzetközi fejlesztési akciók alapjai legyenek. Ami igazán számít, az nem egyéb, mint az eltökéltség, amellyel ezeket a célokat követik, és az a hatékonyság, amellyel az ezektől való eltéréseket helyreigazítják.

Donella és Denis Meadows [a Meadows tudóspár szerzője volt az 1972-ben publikált „Növekedés határai” (Limits to Growts) jelentésnek, amelynek a nulla növekedést megfogalmazó javaslata igen sok vitát váltott ki az elmúlt negyven évben] fenntarthatónak azt a társadalmat nevezi, „amely képes nemzedékeken át fennmaradni, amely elég előrelátó, elég rugalmas és elég bölcs ahhoz, hogy ne ássa alá saját fizikai vagy társadalmi éltető rendszerét. [...] Rendszerelméleti szemlélettel úgy is fogalmazhatunk, hogy fenntartható az a társadalom, amelynek vannak olyan információs, szociális és intézményi mechanizmusai, melyek folyamatosan ellenőrzik azokat a pozitív visszacsatolási hurkokat, amelyek a népesség és a tőke exponenciális növekedését okozzák.” (Meadows et al. 2005. 253. o.)

A Világ Tudományos Akadémiáinak Nyilatkozata megfogalmazásában: A fenntarthatóság az emberiség jelen szükségleteinek kielégítése, a környezeti és természeti erőforrások jövő generációi számára történő megőrzésével együtt.” (idézi Gyulai I. 2012. 6. o.)

Számos megfogalmazás között a legrészletesebbel és talán a legteljesebbel egy PhD disszertációban találkoztam.

„Az emberiség az univerzum és a földi élet evolúciójának a része és aktív résztvevője. Ezért a fejlődés kereteit a létfenntartó bioszféra fejlődési iránya és törvényei jelölik ki.

A bioszféra alrendszereként az emberiség úgy képes biztonságosan fejlődni, ha a létfenntartó bioszféra fejlődési irányához és annak szerveződési és működési modelljéhez igazodva fejlődik, tehát kompatibilis, harmonikus módon illeszkedik a bioszférához, ezért abban visszafordíthatatlan károkat nem okoz, és képes hosszú távon is biztosítani az indokolt emberi szükségletek erőforrásait.

A fenntartható fejlődés megvalósításának feltétele egy olyan szabályozó és ellenőrző tevékenység, amelynek célja a bolygó természeti erőforrásai és az emberi rendszer igényei közötti dinamikus egyensúly, tartós harmónia biztosítása.” (Hajnal K. 87. o.)

A fogalommal és a definícióval kapcsolatos vitáról Gyulai Iván a következőket írja: „A fenntartható fejlődés egy fogalom, amelynek meghatározását az ENSZ Környezet és Fejlődés Bizottságának elnöke, Gro Harlem Brundtland vetette papírra. Az üzenet világos, úgy kell ma élnünk, hogy holnap is élhessünk. A fejlődés, fenntarthatóság, fenntartható stb. szavaink jelentéstartalmáról pedig vég nélkül vitatkozhatunk, aminek nem kell, hogy kihatása legyen az eredeti fogalomra…”

A fenntartható fejlődés tehát egy viszonyrendszer (kultúra). Ennek a viszonyrendszernek a környezet és társadalom egésze által szabta mérték szerint kell megvalósulnia. A fenntartható társadalom, mint végső cél nem elérhető, mivel a környezet – a természeti és társadalmi környezet egyaránt – állandó változásban van. A változáshoz pedig állandóan alkalmazkodni kell. Erre akkor van a legnagyobb esély, ha felismerjük a rendszerek működési elveit és azokkal megegyező és nem ellentétes módon viselkedünk.” (Gyulai I. 2012. 7. o.)

Egyetértve a szerzővel, való igaz, hogy egy ponton túl már nem érdemes a fogalomértelmezésekről vég nélküli vitákat folytatni, mert oda juthatunk, és sokan jutnak is el, hogy a mindenki által elfogadható definíció hiánya miatt a fenntarthatóság fogalmát, célját, erkölcsi üzenetét vonják kétségbe.

Az anyagi és energetikai fenntarthatóság eléréséhez a gazdaság anyagátalakító teljesítményének Herman Daly szerint a következő három feltételt kell teljesítenünk:

– a megújuló erőforrások felhasználási üteme nem haladhatja meg azok regenerálódási ütemét,

– a nem megújuló erőforrások felhasználási üteme nem haladhatja meg a fenntartható megújuló helyettesítők megújulási ütemét,

– a szennyezőanyag kibocsátásának üteme nem haladhatja meg a környezet asszimilatív kapacitását.

Az előbb megfogalmazott Daly-féle hármas feltételen túl H. Opschoor kitér az időtényezőre is, amikor negyedik feltételként megfogalmazza:

– az emberi beavatkozás időtényezőjének egyensúlyban kell lennie a természeti folyamatok időtényezőjével: a hulladékok lebomlásával vagy a megújuló nyersanyagok és ökoszisztémák regenerációs ütemével.

A fenti négy feltétel értelmezésekor segíthet az erőforrások csoportosítása, ezt mutatja a táblázat.

„Lapozz bele!” módban ezek az oldalak nem érhetőek el.

Kérjük, vásárolja meg a teljes elektronikus könyvet weboldalunkon.

This page is not available in preview mode.

Should you wish to access the complete text, please purchase the full version of this e-book at our webpage.

Table of Contents

Bevezető gondolatok

1. A fenntartható fejlődés mint a természet, társadalom, gazdaság komplex rendszere

1.1. A fenntartható fejlődés fogalma

1.2. A fenntartható fejlődés értelmezései

1.3. Az erőforráskorlátok, a gazdaság nyitott láncai

1.4. Fenntartható fejlődés – gazdasági növekedés

1.4.1. A növekedés és a fejlődés konfliktusa

1.4.2. A gazdaság növekedési kényszere

1.4.3. A fenntartható fejlődés és a növekedés viszonya

1.5. A fenntarthatóság etikai kérdései

1.6. A fenntarthatóság szintjei

2. Átmenet a fenntarthatósághoz

2.1. A fenntarthatóság felé tett lépések

2.1.1. A termelési lehetőségek környezeti hatásai

2.2. A fenntarthatóság 6 lépése a fenntartható gazdálkodás felé

2.2.1. Az inputok. Az anyag, energia és élőmunka (1. lépés)

2.2.2. A gazdálkodás fenntartható menedzselése (2. lépés)

2.2.3. A fenntartható fogyasztás (3. lépés)

2.2.4. Az újrahasználat (4. lépés)

2.2.5. Az újrafeldolgozás (5. lépés)

2.2.6. A hulladékok semlegesítése (6. lépés)

2.3. Lehetséges növekedési modellek (a folyamatos növekedéstől a túllövésig)

3. A környezet gazdasági értékelése

3.1. A természeti tőke mérésének sajátosságai

3.1.1. Szabad javak, közjavak

3.1.2. Externális hatások

3.1.3. Diszkontálási sajátosságok

3.2. A természeti tőke teljes gazdasági értéke

3.2.1. A személyes használattal összefüggő értékösszetevők

3.2.2. A használattal nem összefüggő értékösszetevők

3.3. Környezetértékelési módszerek

3.3.1. Költségeken alapuló közgazdasági értékelési módszerek

3.3.2. Kinyilvánított preferenciák alapján történő értékelés

3.4. Feltárt preferenciákon alapuló közgazdasági értékelési módszerek

3.4.1. A feltételes értékelés módszere

3.5. Haszonátviteli módszer (Benefit Transzfer)

3.6. A PSR-modell

3.7. A DPSIR-modell

3.8. Költség-haszon elemzés (CBA), költség-hatékonyság elemzés (CEA)

3.8.1. A környezeti károk számítása

3.8.2. Költség-haszon, költséghatékonyság elemzés

4. A fenntarhatóság indikátorai

4.1. Mit mérünk és hogyan?

4.1.1. A jó GDP és a rossz GDP („királis jelleg”)

4.1.2. Közjó vagy közrossz

4.2. A fenntartható fejlődés indikátorai

4.2.1. Nettó Gazdasági Jólét Index (NEW)

4.2.2. Fenntartható Gazdasági Jólét Indexe (ISEW)

4.2.3. Valódi Fejlődés Indikátor (GPI)

4.2.4. Magyar GPI-számítások

4.3. Ökológiai lábnyom (Öl)

4.3.1. Vízlábnyom, virtuális víz

4.3.2. Karbonlábnyom

4.4. A humán fejlődés mutatója (HDI)

4.5. Komplex környezeti indikátor (ECO-21)

4.5.1. Az ECO-21 indikátor indokoltsága és alkalmazásának lehetőségei

5. A fenntarthatóság és a társadalmi költségek (externáliák)

5.1. A külső gazdasági hatások (externáliák) fogalma és jellemzői

5.1.1. A külső gazdasági hatások típusai

5.1.2. Az externáliák gazdaságilag optimális nagysága

5.1.3. Környezetszennyezés saját károkozással

5.1.4. Példa a nem fenntartható technológiák környezetgazdaságtani elemzésére

5.2. A környezetszabályozás szükségessége és ennek megjelenése a közgazdasági elméletekben

5.2.1. A pigoui adó (negatív externáliák)

5.2.2. Pigoui támogatás (pozitív externáliák)

5.3. Állami környezetvédelmi szabályozási módok (szennyezéselhárítással)

5.3.1. Közvetlen szabályozás, normák

5.3.2. Piaci eszközök (adók) alkalmazása

5.4. A magánmegoldások (Coase-tétel)

5.4.1. Tranzakciós költségek, és Coase szerinti megoldás

5.4.2. A Coase-tétel kritikái

6. A fenntarthatóság térségi összefüggései

6.1. A helyi-kisregionális szint szerepe a fenntarthatóságban

6.1.1. Épített környezet – fenntarthatóság

6.1.2. A vidék speciális helyzete

6.2. A fenntarthatóság lokális programjának (Local Agenda 21) lényege, jelentősége

6.3. A fenntarthatóság lokális programjának főbb lépései (LA-21)

6.3.1. A fenntarthatóság helyi elvei, partnerségi kapcsolatok (1. programlépés)

6.3.2. Közösségközpontú problémaelemzés (2. programlépés)

6.3.3. Stratégiai akciótervezés (3. programlépés)

6.3.4. Megvalósítás és monitoring (4. programlépés)

6.3.5. Értékelés és visszacsatolás (5. programlépés)

6.4. Indikátorok a fenntartható fejlődés lokális programjaiban

6.5. A Local Agenda 21 feladatai és tapasztalatai az Európai Unióban és Magyarországon

6.6. Fenntarthatóság és regionális konvergencia

6.7. Az európai közigazgatási rendszerek és a fenntarthatóság

6.7.1. A szubszidiaritás elvének érvényesülése és sérülése

6.7.2. Európai trendek a közigazgatási rendszerek átalakításában

7. A fenntarthatósági átmenethez kapcsolódó gyakorlat esetei

7.1. A fenntartható átmenet megalapozása (a technológiai előtekintési program, TEP)

7.1.1. A TEP nemzeti jövőképe

7.1.2. Stratégiai ajánlások

7.1.3. Jövőképek a természeti és az épített környezet megóvására és fejlesztésére

7.2. A klímaváltozás fenntarthatósági összefüggései

7.2.1. Változás

7.2.2. Hatás

7.2.3. Válasz

7.2.4. Az üvegházgáz-csökkentés és az alkalmazkodás várható hatása a gazdasági növekedésre, az egyensúlyra és a foglalkoztatásra

7.3. Fenntarthatósági szempontok megjelenése a területfejlesztésben

7.3.1. Fenntarthatóság a területfejlesztésben

7.3.2. A térségi fenntarthatóság vizsgálatának szempontrendszere

7.3.3. A Heves Megyei Területfejlesztési Koncepció a fenntarthatóság szempontjából

Zárszó

Irodalomjegyzék