A polgári

perrendtartásról szóló

2016. évi CXXX. törvény

magyarázata

Szerkesztette

Wopera Zsuzsa

Wolters Kluwer • Budapest, 2017

Kiadja a

Wolters Kluwer Kft.

Budapest, 2017

1117 Budapest, Prielle Kornélia u. 21–35.

Telefon: +36 (1) 464-5656

Fax: +36 (1) 464-5657

e-mail: info-hu@wolterskluwer.com

www.wolterskluwer.hu

Felelős vezető: Tóth Gábor, a Wolters Kluwer Kft. ügyvezetője

Kiadásért felelős: Gócza Éva

A kiadványok szerkesztéséért felelős: dr. Rajházi Mónika

Felelős szerkesztő: dr. Szilvási Miklós

Műszaki szerkesztés: Wolters Kluwer Kft.

Grafikai tervezés: Wolters Kluwer Kft.

Nyomdai előkészítés: KorrInfo Kft.

ISBN 978 963 295 661 9

Termékkód: YEB1685

Kiadványaink megtekinthetőek és megvásárolhatóak szakkönyvesboltunkban a Kiadó címén, továbbá a shop.wk.hu portálon.

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás és a mű bővített, illetve rövidített változatának kiadási jogát is.

A Kiadó írásbeli hozzájárulása nélkül sem a teljes mű, sem annak bármely része semmiféle formában (fotokópia, mikrofilm vagy más hordozó) nem sok szorosítható.

Szerzők:

dr. Aszódi László

IV. Fejezet 21–22. §; VII. Fejezet; XXI. Fejezet; XXV–XXVI. Fejezet; XL. Fejezet

dr. Nagy Adrienn

II. Fejezet 7. § (1) bek. 10. pont; V. Fejezet, XVII–XX. Fejezet; XXII–XXIV. Fejezet; XXXIX. Fejezet

dr. Pribula László

II. Fejezet 7. § (1) bek. 9., 13–14., 18. pont; IV. Fejezet 20–32. § (a 21–22. § kivételével); XXXVIII. Fejezet; XLI. Fejezet

dr. Somogyi Dávid

II. Fejezet 7. § (1) bek. 5–7., 15., 19. pont és 7. § (2) bek.; IX. Fejezet 119–134. és 159–166. §

dr. Szabó Imre

VI. Fejezet

dr. Udvary Sándor

IX. Fejezet 110–118. és 146–158. §

dr. Vitvindics Mária

III. Fejezet; XXX. Fejezet; XLVI–XLVII. Fejezet; Záró Rendelkezések

dr. Wallacher Lajos

XXVII–XXIX. Fejezet; XLII–XLV. Fejezet

dr. Wopera Zsuzsa

Preambulum; I. Fejezet; II. Fejezet 7. § (1) bek. 17. pont; VIII. Fejezet; XXXI–XXXVII. Fejezet

dr. Zsitva Ágnes

II. Fejezet 7. § (1) bek. 1–4., 8., 11., 12., 16. pont, X–XVI. Fejezet

Szerkesztette:

dr. Wopera Zsuzsa

Kézirat lezárva:

2016. december 31.

© dr. Aszódi László, dr. Nagy Adrienn, dr. Pribula László, dr. Somogyi Dávid, dr. Szabó Imre, dr. Udvary Sándor, dr. Vitvindics Mária, dr. Wallacher Lajos, dr. Wopera Zsuzsa, dr. Zsitva Ágnes, Budapest, 2017

© Wolters Kluwer Kft., Budapest, 2017

Rövidítések jegyzéke

Alaptörvény

Magyarország Alaptörvénye (2011. április 25.), a módosításokkal egységes szerkezetben

Abtv.

2011. évi CLI. törvény az Alkotmánybíróságról

AB Ügyrend

1001/2013. (II. 27.) AB Tü. határozat az Alkotmánybíróság ügyrendjéről

Be.

1998. évi XIX. törvény a büntetőeljárásról

Bszi.

2011. évi CLXI. törvény a bíróságok szervezetéről és igazgatásáról

Büsz.

14/2002. (VIII. 1.) IM rendelet a bírósági ügyvitel szabályairól

Ctv.

2006. évi V. törvény a cégnyilvánosságról, a bírósági cégeljárásról és a végelszámolásról

Csjt.

1952. évi IV. törvény a házasságról, a családról és a gyámságról

Ectv.

2011. évi CLXXV. törvény az egyesülési jogról, a közhasznú jogállásról, valamint a civil szervezetek működéséről és támogatásáról

Eüak.

1997. évi XLVII. törvény az egészségügyi és a hozzájuk kapcsolódó személyes adatok kezeléséről és védelméről

E-ügyintézési Korm. rend.  

451/2016. (XII. 19.) Korm. rendelet az elektronikus ügyintézés részletszabályairól

E-ügyintézési tv. 

2015. évi CCXXII. törvény az elektronikus ügyintézés és a bizalmi szolgáltatások általános szabályairól

Cstv.

1991. évi XLIX. törvény a csődeljárásról és a felszámolási eljárásról

Fmhtv.

2009. évi L. törvény a fizetési meghagyásos eljárásról

Info. tv.

2011. évi CXII. törvény az információs önrendelkezési jogról és az információszabadságról

Kmr.

6/1986. (VI. 26.) IM rendelet a költségmentesség alkalmazásáról a bírósági eljárásban

Közv. tv.

2002. évi LV. törvény a közvetítői tevékenységről

Kp.

2017. évi I. törvény a közigazgatási perrendtartásról

Kvt.

1995. évi LIII. törvény a környezet védelmének általános szabályairól

Mt.

2012. évi I. törvény a munka törvénykönyvéről

Nmjtvr.

1979. évi 13. törvényerejű rendelet a nemzetközi magánjogról

OBH

Országos Bírósági Hivatal

PK

a Kúria Polgári Kollégiumának állásfoglalása

Postavhr.

335/2012. (XII. 4.) Korm. rendelet a postai szolgáltatások nyújtásának és a hivatalos iratokkal kapcsolatos postai szolgáltatás részletes szabályairól, valamint a postai szolgáltatók általános szerződési feltételeiről és a postai szolgáltatásból kizárt vagy feltételesen szállítható küldeményekről

1952-es Pp.

1952. évi III. törvény a polgári perrendtartásról

Pp.

2016. évi CXXX. törvény a polgári perrendtartásról

Ptk.

2013. évi V. törvény a Polgári Törvénykönyvről

Ptké.

2013. évi CLXXVII. törvény a Polgári Törvénykönyvről szóló 2013. évi V. törvény hatálybalépésével összefüggő átmeneti és felhatalmazó rendelkezésekről

Smtv.

2010. évi CIV. törvény a sajtószabadságról és a médiatartalmak alapvető szabályairól

Szaktv.

2016. évi XXIX. törvény az igazságügyi szakértőkről

Ütv.

2011. évi CLXIII. törvény az ügyészségről

Ügyvédi tv.

1998. évi XI. törvény az ügyvédekről

Tkr.

14/2008. (VI. 27.) IRM rendelet a tanúk költségtérítéséről

Ve.

2013. évi XXXVI. törvény a választási eljárásról

Vht.

1994. évi LIII. törvény a bírósági végrehajtásról

ELŐSZÓ

A kötet, melyet a T. Olvasó a kezében tart a 2016. december 2-án kihirdetett, a polgári perrendtartástól szóló 2016. évi CXXX. törvény (a továbbiakban: Pp.) első átfogó magyarázata.

Bár a törvény majd 2018. január 1-jén lép hatályba, és szabályait a hatálybalépését követően indult ügyekben kell alkalmazni, időben fel kell készülni az új polgári perrendtartás szabályainak alkalmazására, mert az új kódex számos, koncepcionális szintű újítást is bevezet, amelyek – a törvény előkészítőinek várakozásai szerint – képesek kiküszöbölni a több mint hatvan éve hatályba lépett, a polgári perrendtartásról szóló 1952. évi III. törvény (a továbbiakban: 1952-es Pp.) hibáit, megtartva ugyanakkor erényeit. Az 1952-es Pp.-t a kor egyszerű magánjogi jogvitáira modellezték, amely ma, a gyökeresen megváltozott társadalmi, gazdasági viszonyok között nem képes kellő hatékonysággal rendezni azokat a bonyolult jogvitákat, melyek hátterében egy rendkívül differenciált, és részletesen kodifikált magánjogi szabályozás áll.

Az új polgári perrendtartás megalkotását a Kormány 1267/2013. (V. 17.) Korm. határozata rendelte el. A kormányhatározat szerint a felülvizsgálat célja egy korszerű, a nemzetközi gyakorlatnak és elvárásoknak is megfelelő polgári perjogi törvénykönyv megalkotása volt, amely biztosítja az anyagi jogok hatékony érvényesítését, és amely a jogtudomány és a joggyakorlat eredményeire támaszkodva áttekinthetően, koherensen, a technika vívmányaira is figyelemmel szabályozza a perjogi viszonyokat, megkönnyítve ezzel a jogkereső állampolgárok és a szakmai közönség helyzetét. A kormányhatározat alapján készült el az új polgári perrendtartás koncepciója (a továbbiakban: Koncepció), amelyet a Kormány 2015. január 14-én fogadott el.

A Koncepció a Pp. főbb szabályozási céljaiként nevesítette a perhatékonyság rendszerszintű megvalósítását, a perelterelést, a felek közötti egyeztetést előmozdító eljárási szabályok kiépítését, az osztott perszerkezet bevezetését, a perkoncentrációt biztosító eljárási szabályok megteremtését, a törvényszéken induló perekben a professzionális pervitel garanciájaként a kötelező jogi képviselet előírását, a csoportper hazai szabályainak megalkotását és az észszerű elektronizáció szerepének erősítését.

A Pp. számos újítással, a magyar perjogban hagyományokkal rendelkező jogintézmények újraélesztésével, és a kor követelményeihez igazításával kívánja megteremteni a Pp. kiemelt jogalkotói célkitűzését: a perhatékonyság rendszerszintű biztosítását. E cél megvalósítása átfogó változtatásokat igényelt, mélyreható reformokat, egyes helyeken szakítást a jelenlegi perjogi megoldásokkal. Ezek elsődlegesen az első- és másodfokú eljárás szabályai körében, és az újonnan bevezetett jogintézmények, így pl. a társult perlés esetében jelentkeznek, de kisebb-nagyobb mértékben a Pp. valamennyi szerkezeti egységét jellemzik.

A Pp. 11 részből, 47 fejezetből és 633 §-ból áll. Szerkezeti felépítése perjogi hagyományainkhoz igazodik, legnagyobb egység a rész, azon belül fejezet, alcím, szakasz, bekezdés. Valamennyi szakasznak címe van, ami az abban foglalt rendelkezések tartalmát előrevetítve mind az értelmezést, mind az eljárás menetének követését is segíti, így a Pp. szerkesztési technikáját tekintve a Ptk.-hoz igazodik.

A Pp. kiemelt célja a perkoncentráció fokozása, mert – a kedvező külföldi tapasztalatokra is figyelemmel – ettől várható a jogviták elhúzódásmentes elintézése, ami a jogkereső polgárok egyik legfontosabb elvárása az új kódexszel szemben.

A törvény szabályainak kidolgozásánál meghatározó szempont volt, hogy a Pp. megújult szabályai minden jogkereső számára előreláthatóbb, kiszámíthatóbb pert eredményezzenek. Ennek egyik záloga az elsőfokú eljárás körében bevezetett ún. osztott perszerkezet, ami tervezhetőbb permenetet biztosít.

A Pp. a legfontosabb beadványok (keresetlevél, ellenkérelem, ellenkövetelések) tartalmát pontosan meghatározza, ami jelentősen előmozdítja, hogy e periratok a lényeges kérdésekre koncentrálódjanak, jelentősen csökkentve a per elhúzódását eredményező hiánypótlások számát.

A Pp. a négyszintű bírósági szervezethez igazítja a hatásköri szabályozást, és számos európai megoldást követve általános hatáskörrel a törvényszéket ruházza fel, mely szerint a jövőben a törvényszék hatáskörébe tartoznak mindazok a perek, amelyek elbírálását törvény nem utalja a járásbíróság hatáskörébe. Az általános hatáskörű törvényszékhez képest a járásbíróság hatáskörébe tartozó ügyeket a törvény oly módon határozza meg, amellyel elkerülhető az egyes ügytípusok hosszadalmas tételes felsorolása, ami átfogó, keretjellegű fogalmak alkalmazásával érhető el (így pl. a vagyonjogi perek mint gyűjtőkategória újraértelmezésével).

Bár a Pp. továbbra is fenntartja a két elsőfokú bemeneti szintet, de az egységes eljárási szabályokat az általános hatáskörrel felruházott törvényszékre modellezi, ahol mindkét fél számára kötelező jogi képviseletet ír elő. Ennek indoka egyfelől az, hogy a felek percselekményeinek szakszerűsége nagymértékben elősegítheti mind a hatékony igényérvényesítést, mind az azzal szembeni védekezést, így hozzájárul a perek észszerű időn belül történő befejezéséhez. Másfelől az utóbbi évtizedekben a polgári jogviták a korábbiakhoz képest lényegesen bonyolultabbá váltak, így a felperes részéről a megalapozott igényérvényesítés, alperesi oldalon pedig az eredményes védekezés többnyire olyan jogi szaktudást igényel, ami nélkülözhetetlenné teszi a fél jogi szakember közreműködésével történő eljárását. A járásbírósági szinten jogi képviselő nélkül eljáró felekre alkalmazandó eltéréseket a Pp. külön fejezete foglalja össze.

A magyarázat mint műfaj célja, hogy egy jogszabály absztrakt rendelkezéseinek megértését elősegítse részletes kommentárral, építve a bírói gyakorlat megállapításaira, jogirodalmi álláspontokra, hasonló külföldi szabályozási megoldások tapasztalataira és további kapcsolódó anyagokra.

Jelen kötet rendhagyó a tekintetben, hogy olyan jogszabályt magyaráz, melynek rendelkezései még nem léptek hatályba, így nincs joggyakorlata, amelyet segítségül hívhatnánk az egyes rendelkezések magyarázata során. A Pp. ugyanakkor jelentős mértékben épített az 1952-es Pp. rendelkezéseire, így a bírói gyakorlat és az 1952-es Pp.-t magyarázó, annak problémáira a figyelmet felhívó jogirodalom jelentős részben irányadó marad továbbra is. A magyarázat egyrészt sok helyen kitér ezen jogirodalmi forrásokra, másrészt igyekszik a bírói gyakorlat felülvizsgálatához is szempontokat adni.

A kötet szerzői valamennyien olyan szakemberek, akik kezdettől fogva részt vettek az új perrendtartás koncepciójának kialakításában és a törvény közvetlen előkészítésében, a normaszöveg kidolgozásában.

A Pp. rendelkezéseinek részletes magyarázatával reményeink szerint a T. Olvasó pontosabb vagy árnyaltabb képet kaphat arról, milyen célok vezérelték a törvény előkészítőit az egyes jogintézmények kimunkálásakor vagy megújításánál, milyen nemkívánatos gyakorlat ellen kívántak szabályozni, a Pp. milyen külföldi megoldásokból merített, hol és milyen körben épített a joggyakorlat megállapításaira. Bízom abban, hogy jelen magyarázat eredményesen tudja segíteni a jogalkalmazók felkészülését az új törvény alkalmazására.

Budapest, 2017. április 3.

A szerkesztő

2016. évi CXXX. törvény a polgári perrendtartásról

Az Országgyűlés

a magyar perjogi hagyományokra és az európai jogfejlődés vívmányaira építő, a felek felelős pervitelén és a bíróság aktív pervezetésén alapuló, a koncentrált per feltételeit biztosító szabályozás megteremtése céljából,

a polgárok szolgálatát biztosító, a közjónak és a józan észnek megfelelő jogalkalmazás eszméjétől vezérelve,

a magánjogi jogviták tisztességes eljárás elvén nyugvó rendezése és az anyagi jogok hatékony érvényre juttatása érdekében

az Alaptörvény 25. cikk (2) bekezdés a) pontja végrehajtására a következő törvényt alkotja:

A 2016. évi CXXX. törvény (a továbbiakban: Pp.) – kódex jellegét hangsúlyozandó – preambulumot tartalmaz, amelyben visszaköszönnek a polgári perrendtartás kodifikációját elrendelő 1267/2013. (V. 17.) Korm. határozatban (a továbbiakban: kormányhatározat) megfogalmazott elvárások, másfelől a perjogi szabályozás kereteit adó alaptörvényi rendelkezésekre történő hivatkozás mellett a polgári igazságszolgáltatás célját meghatározó alaptörvényi fordulatok.

A kormányhatározat szerint a felülvizsgálat célja egy korszerű, a nemzetközi gyakorlatnak és elvárásoknak is megfelelő polgári perjogi törvénykönyv megalkotása, amely biztosítja az anyagi jogok hatékony érvényesítését, és amely a jogtudomány és a joggyakorlat eredményeire támaszkodva áttekinthetően, koherensen, a technika vívmányaira is figyelemmel szabályozza a perjogi viszonyokat, megkönnyítve ezzel a jogkereső állampolgárok és a szakmai közönség helyzetét.

Már a preambulum kifejezésre juttatja az Alaptörvénynek az igazságszolgáltatással, a magánjogi jogviták rendezésével összefüggésben megfogalmazott alapvető tételeit, és hivatkozik arra, hogy az Országgyűlés az Alaptörvény 25. cikk (2) bek. a) pontjának végrehajtása érdekében alkotta meg a törvényt.

A törvény preambuluma előrevetíti és tömören, absztrahálva juttatja kifejezésre azokat a szabályozási célokat és elveket, amelyeket a Pp. 2015 januárjában elfogadott koncepciója (Az új polgári perrendtartás koncepciója, http://www.kormany.hu/download/f/ca/30000/ 20150128%20Az%20%C3%BAj%20polg%C3%A1ri%20perrendtart%C3%A1s%20koncepci%C3%B3ja.pdf) tizenhat pontban nevesít, és amely szempontok mentén kerültek kialakításra a törvény rendelkezései. Ezek a következők:

– a perhatékonyság rendszerszintű megvalósítása;

– új alapelvek a hatékonyság szolgálatában – a perkoncentráció elvének hangsúlyos érvényesítése;

– a perelterelést, a felek közötti egyeztetést előmozdító eljárási szabályok kiépítése;

– osztott perszerkezet bevezetése – a peres eljárás perelőkészítő szakra és érdemi tárgyalási szakra bontása, a perelőkészítés szerepének erősítése;

– a perelőkészítő szakasz lezárásával rögzülő kereset, viszontkereset, beszámítási kifogás, bizonyítási indítványok a perkoncentráció érdekében (ezt követően ezek változtatása csak kivételesen, a törvény által meghatározott feltételek teljesülése esetén lehetséges);

– a perkoncentrációt biztosító, az elsőfokú bemeneti szintek sajátosságaira tekintettel kialakított eltérő eljárási szabályok;

– a törvényszéken induló perekben a professzionális pervitel garanciájaként a kötelező jogi képviselet előírása;

– a különleges perekre vonatkozó szabályozás fenntartása mellett annak rögzítése, hogy a védendő érdekek és kiemelt szempontok mentén kizárólag az indokolt eltérések fogalmazhatók meg az egyes különleges perek esetében;

– a munkaügyi perek szabályainak az új polgári perrendtartásról szóló törvényben, a különleges eljárások közötti rögzítése;

– a közigazgatási bíráskodásra vonatkozó szabályok külön törvénybe foglalása;

– a választottbírósági eljárásra vonatkozó szabályozásnak változatlanul külön törvényben szabályozása;

– az elsőfokú bemeneti szintek sajátosságaira tekintettel kialakított eljárási szabályok miatt a kisértékű perekre és a kiemelt jelentőségű perekre vonatkozó külön szabályozás mellőzése;

– a csoportper hazai szabályainak megalkotása;

– a „jó gyakorlatok” – a szabályozási céloknak megfelelő bírói jogalkalmazói gyakorlat – beemelése az új polgári perrendtartásba;

– az elektronizáció szerepének erősítése;

– amennyiben az szükségesnek mutatkozna, úgy a szervezeti kérdéseknek külön előterjesztésben történő áttekintése.

A preambulumban hivatkozott európai jogfejlődés tapasztalatait értékelve a Pp. szabályozási megoldásait tekintve egyaránt épít a mintaadónak tekinthető tradicionális európai perjogi kódexek, így különösen az 1877. évi német polgári perrendtartás (Zivilprozessordnung, dZPO), az 1895. évi osztrák polgári perrendtartás (öZPO), továbbá a 2008-ban kodifikált és 2011. január 1-jén hatályba lépett svájci szövetségi polgári perrendtartás (schZPO) rendelkezéseire. Emellett a törvény egyes szabályozási megoldásainak kialakítása során, a modellválasztás körében figyelembe vette az elmúlt évtizedekben újrakodifikált kelet-közép-európai államok perjogi kódexeinek szabályozási módszereit, így különösen a szlovén polgári perrendtartás (Zakon o pravdnem postopku, ZPP 1999), a litván polgári perrendtartás (Civilinio proceso kodeksas, 2002), vagy a horvát polgári perrendtartás (Zakon o parničnom postupku, 1991) rendelkezéseit.

A kormányhatározatban is megfogalmazott elvárás volt a magyar perjogi hagyományokra épülő szabályozás kialakítása. A Pp. a magyar perjogi hagyományokat megőrizve továbbfejleszti, ahol elsősorban a magyar jogtörténet kiemelkedő, és Európa-szerte elismerést kiváltó jogalkotási remekművére, az 1911. évi I. törvénycikkre hivatkozik. Megjelenik a törvényben az 1911. évi I. törvénycikkben (a továbbiakban: Plósz-féle Pp.) bevezetett osztott tárgyalási rendszer, általános hatáskörű bíróságként a törvényszék meghatározása, a törvényszékre modellezett egységes perrend, és a jogi képviselet kötelező kiterjesztése a törvényszéki ügyekre.

ELSŐ RÉSZ

ALAPVETÉSEK

I. FEJEZET

A TÖRVÉNY HATÁLYA ÉS AZ ALAPELVEK

1. A törvény hatálya

1. § [A törvény hatálya]

(1) E törvényt kell alkalmazni a bíróság eljárására, ha jogszabály biztosítja a bírói utat és törvény nem rendeli eltérő szabályok alkalmazását.

(2) A bíróság az e törvény hatálya alá tartozó jogvitát erre irányuló kérelem esetén bírálja el.

1. Alapvetések

A Pp. „Alapvetések” című első része a törvény hatályát és a kódex alapelveit tartalmazza. Ezzel eltér az 1952. évi III. törvény (a továbbiakban: az 1952-es Pp.) szabályozási megoldásától, mely az ún. „Általános rendelkezések” című részében helyezte el a törvény alapvető elveit, itt meghatározva a törvény célját és az ügyész feladatait a polgári perben. A Pp. ezen a struktúrán rendszertani szempontból is indokoltnak tartott változtatni, és önálló részben, külön fejezet és két alcím alatt határozza meg a törvény hatályát és a polgári per teljes ciklusa alatt érvényesülő alapelveket. Az ügyészre vonatkozó szabályok az „Általános rendelkezések” részben, a „Felek és más perbeli személyek” fejezet alatt nyernek elhelyezést.

2. A törvény hatálya

A Pp. – összhangban szabályozási hagyományainkkal – nem határozza meg, hogy polgári pert ki és milyen esetben indíthat jogai érvényesítése érdekében. Az 1952-es Pp. 1. §-a „A törvény célja” cím alatt behatárolja a törvény személyi és tárgyi hatályát azzal, hogy kifejezésre juttatja, hogy a törvény rendelkezéseit természetes személyek és más személyek személyi és vagyoni jogaival kapcsolatos jogviták eldöntése során kell alkalmazni. Az 1952-es Pp. emellett 3. § (1) bekezdésében rögzíti, hogy a bíróság a polgári ügyek körében felmerült jogvitát erre irányuló kérelem esetén bírálja el, amellyel meghatározza, hogy a polgári per tárgya a polgári ügy. A Pp. mellőzi a hatálya alá tartozó jogviták tartalmi körülírását, és nem követi e tekintetben az 1952-es Pp. megoldását, aminek több oka is van. Egyfelől a bíróság előtti igényérvényesítési jogosultság nem a perjog szabályaiból következik, hanem alkotmányos megalapozottságú, a bírósághoz fordulás joga alkotmányos alapjog. Az Alaptörvény XXVIII. cikk (1) bekezdése szerint „Mindenkinek joga van ahhoz, hogy (...) valamely perben a jogait és kötelességeit törvény által felállított, független és pártatlan bíróság tisztességes és nyilvános tárgyaláson, ésszerű határidőn belül bírálja el.” Ezt az alapjogot, jelentőségére tekintettel, a Pp. preambuluma emeli ki a tisztességes eljárás elvén nyugvó vitarendezés tételeként. Az Alaptörvény XXVIII. cikk (1) bekezdésében garantált tisztességes eljárás elvét az Alkotmánybíróság több határozatában is részletesen elemezte. Ennek értelmezésével nevesíthetők a tisztességes eljáráshoz való jog tartalmát kitöltő ún. részjogosítványok, amelyek közül a hatékony bírói jogvédelem követelménye megjelenítésre kerül a törvény alapelvei között. „Önmagában a bírói út igénybevételének formális biztosítása (...) nem elegendő az eljárási garanciák teljesedéséhez, hiszen az alkotmányos szabályban előírt garanciák éppen azt a célt szolgálják, hogy azok megtartásával a bíróság a véglegesség igényével hozhasson érdemi döntést. A tisztességes eljárás követelménye tehát magában foglalja a hatékony bírói jogvédelem igényét is.” [7/2013. (III. 1.) AB határozat].

A bíróság előtti igényérvényesítési jogosultság másfelől az anyagi jog rendelkezésein alapul. Így például a Polgári Törvénykönyvről szóló 2013. évi V. törvény (a továbbiakban: Ptk.) hatálya alá tartozó jogviszonyokkal kapcsolatos jogvitákban a bírósághoz fordulás jogát, a bírói út igénybevételének lehetőségét a Ptk. 1:6. §-a biztosítja általános érvénnyel.

A törvény hatályra vonatkozó rendelkezésének jelentősége, hogy a bírói út megnyitása esetében általánosan, főszabály szerint a polgári perrendtartást teszi a magyar bíróságok eljárására irányadó eljárásjoggá. Ez azonban nem zárja ki azt, hogy a törvényalkotó egyes speciális esetekre külön eljárási szabályokat alkosson (pl. közigazgatási jogvitákra). Ha azonban nincs ilyen eltérő szabály, akkor a bíróságnak a polgári perrendtartást kell alkalmaznia, ha a törvényalkotó biztosította a bíróság előtti igényérvényesítés jogát.

Gyakorlati szemszögből megközelítve a hatály kérdését ki kell térni arra, hogy mi a bíróság teendője, ha olyan jogvita kerül elé, amely nem tartozik a törvény hatálya alá. Ilyen kollízióra várhatóan a közigazgatási perrendtartásról szóló 2017. évi I. törvény (a továbbiakban: Kp.) hatálya alá tartozó jogviták tekintetében fog gyakrabban sor kerülni, melyet a Pp. 174. § (1) bekezdése rendez. E szerint „(1) Ha a keresetlevél alapján megállapítható, hogy a per elbírálása valamely más bíróság hatáskörébe vagy illetékességébe tartozik, a bíróság elrendeli a keresetlevélnek ehhez a bírósághoz történő áttételét. Áttételnek van helye akkor is, ha a jogvita elbírálása közigazgatási perben vagy egyéb közigazgatási bírósági eljárásban eljáró bíróság hatáskörébe tartozik.” Vagyis, ha olyan jogvitáról van szó, amelynek elbírálása nem a törvény hatálya alá tartozik, ebben az esetben nem a keresetlevél visszautasításának van helye (Pp. 176. §), hanem áttételnek. Nem alkalmazandóak ugyanakkor az áttétel szabályai, ha az ügy bírósági hatáskörbe, de nemperes útra tartozik (pl. felszámolási eljárás, cégeljárás), mert ekkor áttételre nem kerülhet sor, hanem a bíróságnak a Pp. 176. § (1) bek. b) pontja alapján kell a keresetlevelet visszautasítani.

A Pp.-nek a törvény hatályára vonatkozó rendelkezése terminológiájában is tudatosan a Ptk.-hoz, illetve az alkotmányjogi fogalom-használathoz igazodik. Ezzel elkerülhető a bírói útra tartozó igények tartalmi körülírása (ilyen lehet pl. a személyi és vagyoni viszonyokra, illetve különböző típusú, így pl. polgári jogi, munkajogi, családjogi stb. jogvitákra utalás). Ez azért célravezető, mert egyrészt mentesíti a bíróságot attól a kettős értékeléstől, mely szerint az anyagi jogi jogosultság fennállása előtt vagy mellett azt is vizsgálnia kellene, hogy az érvényesített jog személyi vagy vagyoni jellegű-e, vagy hogy a jogvita családjogi vagy munkaügyi jogvitának minősül-e. Ez a megközelítés kizárja annak a jogszabályütközésnek a lehetőségét, amely akkor állna elő, ha az anyagi jogi vagy az alaptörvényi szabályból levezethető lenne a bírói út valamely jog érvényesítésére, viszont a perrendtartás által alkalmazott tartalmi körülírás nem fedné le az adott jogtípust.

A külföldi perrendtartási kódexek hatállyal kapcsolatos szabályai rendkívül eltérő képet mutatnak. Gyakorinak mondható az a megoldás, amikor a törvény példálózóan felsorolja, hogy milyen típusú jogviták tartoznak a hatálya alá, de egyben utalnak arra is, hogy ezekben a perekben csak akkor alkalmazandók a polgári perrendtartás szabályai, ha e jogvitákat más törvények nem vonják a hatályuk alá. Ez a megoldás jellemzi pl. a litván, a szlovén és a horvát polgári perrendtartást. A német polgári perrendtartás egyáltalán nem tartalmaz a törvény hatályára vonatkozó szabályt, ahogy a Plósz-féle Pp. sem tartalmazott.

3. A kérelemre történő eljárás

A törvény hatálya alá tartozó jogviták bíróság előtti érvényesítéséhez kapcsolódik az 1952-es Pp. jogirodalmában a rendelkezési elv egyik megnyilvánulásaként értékelt „kérelemre történő eljárás” kérdése. A Pp. hatály megfogalmazásával függ össze, hogy az eljárásindítási jogosultságot, vagy annak hiányát minden esetben az anyagi jogra, illetve az Alaptörvényre kell tudni visszavezetni. Ez a megközelítés tette szükségessé az 1952-es Pp. azon szabályának elhagyását is, mely úgy rendelkezett, hogy a jogvita eldöntésére irányuló kérelmet a vitában érdekelt fél terjeszthet elő. E szabály ugyanis értelmezhető volt úgy is, hogy a Pp. az eljárásindítás jogának elismeréséhez megköveteli az érdekeltséget is. Ha ez az érdekeltség egyenlő az anyagi jogi jogosultsággal, akkor a szabály felesleges, többlettényállási elemként való előírását pedig semmi nem indokolja.

A Pp.-nek a törvény hatályára vonatkozó szabályával való összefüggés miatt kerül azzal azonos szakaszba a „kérelemre történő eljárás” szabályának kimondása, tudatosan szakítva az 1952-es Pp. szabályozási megoldásával.

2. Alapelvek

2. § [A rendelkezési elv]

(1) A felek szabadon rendelkeznek perbe vitt jogaikkal.

(2) A bíróság – törvény eltérő rendelkezése hiányában – a felek által előterjesztett kérelmekhez és jognyilatkozatokhoz kötve van.

1. Az alapelvekről általában

Hosszú vitákkal övezett koncepcionális kérdés volt, hogy a Pp. tartalmazzon-e külön alapelvi fejezetet, hasonlóan az 1952-es Pp. I. Fejezetéhez, ha igen, az hol kerüljön elhelyezésre, és kizárólag a polgári perjog sajátos alapelveit tartalmazza, vagy igazságszolgáltatási alapelvek is kerüljenek a katalógusba. A Kormány által 2015. január 14-én elfogadott Pp.-koncepció (a továbbiakban: Koncepció) egyértelművé tette, hogy szükség van alapelvek megfogalmazására a kódexben, mert fontos szerepet töltenek be. Egyrészt meghatározzák az eljárás érvényesülő rendjét, a szabályozás irányait, másrészt az alapelvek a jogalkalmazók számára jogértelmezést elősegítő, egységesítési funkcióval, továbbá szabályozási hiányok esetén hézagpótló funkcióval is bírnak, és zsinórmértékül szolgálnak. A Pp. alapelveket tartalmazó fejezete kizárólag azokat az elveket rögzíti, amelyek a per teljes életciklusa alatt érvényesülnek, amelyeknek az egész perrendtartáson átsugárzó hatásuk van. Az itt megfogalmazott elveknek a törvény rendelkezéseinek alkalmazása során érvényesülniük kell, azok áthatják a részletszabályokat. A Pp. szándékoltan csökkenti a kódex elején megjelenített alapelvek számát, és azokat tömörebben, koncentráltan, tételszerűen fogalmazza meg, ami az alapelvek minél magasabb absztrakciós szintjét hivatott biztosítani. A törvény alapelveinek meghatározása a külföldi polgári perrendtartási törvények alapelveire is figyelemmel történt. Az utóbbi évtizedekben újrakodifikált európai külföldi perrendtartási törvények jelentős része tartalmaz önálló alapelvi fejezetet. E külföldi modellek – pl. a szlovén polgári perrendtartás (Zakon o pravdnem postopku, ZPP 1999), a litván polgári perrendtartás (Civilinio proceso kodeksas, 2002), a horvát polgári perrendtartás (Zakon o parničnom postupku, 1991) – terjedelmes, külön szerkezeti egységben megjelenített, tíz-tizenhét részletező alapelvet tartalmaznak. A XIX. században kodifikált német és osztrák polgári perrendtartás külön fejezetben alapelveket nem rögzít, így a korabeli német és osztrák szabályozást alapul vevő Plósz-féle Pp. sem tartalmazott önálló alapelvi fejezetet. Ez persze nem jelenti azt, hogy ezek a kódexek ne tartalmaznának alapelveket, csak nem egy fejezet alá rendezve, hanem a tételesjogi rendelkezések közé illesztve. Megjelenik a német polgári perrendtartásban pl. az igazmondási kötelezettség, a felek eljárástámogatási kötelezettsége, az eljárás koncentrációjának elve és a bíróság közrehatási kötelezettsége, melyekre később részletesen ki is térünk. A Plósz-féle Pp.-ben nevesítetten megjelenik a rendelkezési elv, a tárgyalási elv és nyomozati elv keveréke a bizonyítás terén, mert – ahogy Magyary Géza fogalmazott – Plósz „meg kívánta dönteni a tankönyvek kritikátlan tanítása nyomán szinte megdönthetetlen perjogi dogmává” vált vélekedést, mely szerint a fél bizonyít a bíró számára. (Magyary Géza: A bizonyítás az új polgári perrendben. In: Magyary Géza összegyűjtött dolgozatai a polgári eljárás, a magánjog és a kereskedelmi jog köréből. 1. köt., MTA, Budapest, 1942, 111. o.). De éppúgy megtalálható a Plósz-féle Pp.-ben a bíró tájékoztatási kötelezettsége, az anyagi pervezetés előképe, a bírói gondoskodás (224. §) a nyilvánosság, a szóbeliség és közvetlenség elve mellett. [Lásd erről bővebben: Wopera Zsuzsa: Előzetes megfontolások egy új polgári perrendtartás alapelveihez. In Barta Judit és Wopera Zsuzsa (szerk.): Kodifikációs tanulmányok a polgári jog és a polgári eljárásjog témakörében. Novotni, Miskolc, 2011, 217–231. o.]

A Pp. azt a kodifikációs módszert követi, amely pl. a 2011. január 1-jén hatályba lépett svájci szövetségi polgári perrendtartás (schZPO) önálló alapelvi fejezetét (52–58. cikkek) is jellemzi: a törvénykönyv egészére vonatkozó alapelvek jelennek meg itt a lehető legtömörebb megfogalmazásban. A törvényben így nem jelennek meg azok az igazságszolgáltatási alapelvek, amelyeket nemzetközi jogi dokumentumok – különösen az emberi jogok és az alapvető szabadságok védelméről szóló, Rómában, 1950. november 4-én kelt Egyezmény, az Emberi Jogok Európai Egyezménye (a továbbiakban: EJEE) –, az Alaptörvény, a bíróságok szervezetéről és igazgatásáról szóló 2011. évi CLXI. törvény (a továbbiakban: Bszi.), vagy a bírák jogállásáról és javadalmazásáról szóló 2011. évi CLXII. törvény (a továbbiakban: Bjt.) rögzítenek, mert azok megismétlése az új polgári perrendtartásban szükségtelen.

A Pp. által választott szabályozási mód arra is lehetőséget ad, hogy az egyes eljárási fázisokhoz (pl. a bizonyításhoz) kapcsolódó alapelvek, az adott szerkezeti egységben (részben, fejezetben) kerüljenek nevesítésre. Így pl. a tényállás szabad megállapításának elve a bizonyítás fejezetben nyer elhelyezést.

2. A rendelkezési elv

A magánautonómiából következő önrendelkezési jognak messzemenően érvényesülnie kell a magánjogi jogviták bíróság elé vitele, és bíróság előtti érvényesítése során, ami a rendelkezési elvben fejeződik ki. A rendelkezési elv a polgári per legfontosabb rendező elve. Már a Plósz-féle Pp.-vel kapcsolatban kifejezésre juttatta a korabeli szakirodalom, hogy „a magánjogi jogviszonyok tekintetében a fél akaraturalma a szabály, érthető, hogy az állam ezt a szabályt a reájuk vonatkozó, illetve a velük kapcsolatos jogvédelemre is alkalmazza: a bíróság csak akkor adjon jogvédelmet, ha azt a fél kéri, de ekkor mindenesetre köteles azt megadni. A fél az ő rendelkezéséből kifolyólag a magánjogi jogviszony fölött is rendelkezik, hogy kapjon-e perbeli jogvédelmet. Ez a fél akaraturalmát jelenti a bíróság akarata fölött a magánjogi védelem tekintetében, s a bíróság köteles hozzá alkalmazkodni. A fél akaraturalma a peralapítás után nem egy, hanem kétoldalú.” (Magyary Géza – Nizsalovszky Endre: Magyar polgári perjog. Franklin-Társulat, Budapest, 1940, 220. o.)

Az Alkotmánybíróság az ügyészi perindítással kapcsolatos 1/1994. (I. 7.) AB határozatában kifejtette, hogy a feleket megillető rendelkezési jog azt jelenti, hogy a fél anyagi és eljárási jogaival szabadon rendelkezik, így mindenkinek szabadságában áll anyagi jogainak eljárási érvényesítése, a bíróság igénybevétele, peres vagy nemperes eljárás kezdeményezése is. Az eljárásjogi értelemben vett fél rendelkezési joga az alkotmányos önrendelkezési jog egyik aspektusa, eljárásjogi vonatkozása, amely az egyén autonómiáját érinti, illetőleg azzal kapcsolatos. A jogvitában érdekelt félnek alkotmányos joga van arra, hogy ügyét bíróság elé vigye. Ez a jog – hasonlóan a többi szabadságjoghoz – magában foglalja annak szabadságát is, hogy e jogával ne éljen. A rendszerváltást követően nyerte el az 1952-es Pp. I. Fejezetében a rendelkezési elv azt a tartalmát, amelyben kifejezésre jut a kérelemre történő eljárás elve, a kérelemhez kötöttség elve, továbbá a bizonyítás feletti rendelkezési jogot kifejező tárgyalási elv.

A Pp. az 1952-es Pp.-hez képest elvontabb módon definiálja a rendelkezési elvet, amelyben a felek magánjogi cselekvési autonómiájának perbeli kifejeződése nyer alapelvi megfogalmazást. Ez egyfelől jelenti az anyagi jogok feletti szabad rendelkezést, amelynek egyik megnyilvánulása az, hogy a fél dönthet arról, hogy igényét bíróság előtt érvényesíti-e, vagy attól tartózkodik, másfelől kifejezi azt, hogy a perben a bíróság egyes perbeli cselekményeket is kizárólag a felek rendelkezése alapján végezhet.

Mivel maga a perindítási jog is az anyagi jogra vezethető vissza, a perrendtartásnak a rendelkezési elvnek ezt az aspektusát nem kell külön deklarálnia. Ugyanakkor azt célszerű elvi éllel kimondani, hogy a per megindítása, az anyagi jogi jogosultság peresítése semmilyen értelemben nem korlátozza a fél szabad rendelkezését az anyagi jogi jogai felett. Sem a jogok per alatt állása, sem esetleges megítélése vagy elutasítása nem változtat az anyagi jogi jogosultság minőségén, jellegén, az éppúgy magánjogi színezetű marad, mint a perindítás előtt, ezen a magánjogi típusú jognak a közjogi érvényesítési rezsim alá vetése, vagyis „perbevitele” sem változtat.

Az anyagi jogi hátterű rendelkezési elvből ugyanakkor nem következik az, hogy a per alakítása, lefolytatása, illetve a perbeli jogok gyakorlása terén is teljes szabadság illetné meg a feleket. Az anyagi jogi szabad rendelkezés tehát nem transzformálódik automatikusan eljárási (eljárásjogi) szabad rendelkezéssé. Ennek oka az, hogy a per közjogi jogviszonyt hoz létre, abban a közhatalom képviselőjeként a bíróság is részt vesz, ami a felek rendelkezési jogának korlátozását olykor szükségessé tevő közérdekű szempontok érvényesítését is magával hozza. Másfelől az ellenérdekű felek teljes rendelkezési szabadságát egyszerre nem is lehetne érvényesíteni, ezek között (ismét csak korlátozásokkal járó) egyensúlyt kell teremteni. Ezen okokból például nem a felek határozzák meg az eljárás szabályait, az eljárási cselekményeik formáját, határidejét, tartalmát nem alakíthatják szabadon saját belátásuk szerint. A felek konkuráló érdekeinek együttes mérlegelése alapján alapvető eljárási lépések tekintetében is korlátozódik a fél szabad rendelkezése, pl. a felperes bizonyos idő után már csak alperesi hozzájárulással állhat el keresetétől. Bizonyos eljárásjogi jogokat tehát a Javaslat egyáltalán nem, vagy csak korlátokkal, feltételekkel ad meg a feleknek.

Ugyanakkor a felek rendelkezési joga maradéktalanuk érvényesül az eljárás vonatkozásában is abban az értelemben, hogy maguk döntik el, élnek-e a törvényben biztosított jogaikkal (pl. senki nem köteles védekezni vagy fellebbezni). Ha azonban az eljárási jogaik gyakorlása mellett döntenek, akkor a jogok gyakorlásának módja ismét korlátozás alá esik (jóhiszemű joggyakorlás, eljárástámogatás).

3. § [A perkoncentráció elve]

A bíróságnak és a feleknek törekedniük kell arra, hogy az ítélet meghozatalához szükséges valamennyi tény és bizonyíték olyan időpontban álljon rendelkezésre, hogy a jogvita lehetőleg egy tárgyaláson elbírálható legyen.

1. A perkoncentráció mint jogalkotói célkitűzés

A perkoncentráció a Pp. egyik kiemelt jogalkotói célkitűzése. Azt célozza, hogy a felek közötti jogvita mibenléte minél korábban tisztázódjon, és a bíróság számára az ítélet meghozatalához szükséges valamennyi tény és bizonyíték a lehető legkorábban rendelkezésre álljon, azaz a jogvita anyagi jogi és eljárásjogi keretei minél korábban rögzüljenek. Ez az elvárás mind a bíróságtól, mind a felektől a korábbiaktól részben eltérő szerepfelfogást kíván, és bár a törvény mind alapelvi szinten, mind tételesjogi szabályai körében is kifejezésre juttatja ezeket az elvárásokat, a perkoncentráció elvét annak fontossága és újszerűsége miatt a törvényalkotó indokoltnak látta önálló alapelvként megjeleníteni. A perkoncentrációnak, ahhoz, hogy érvényesülni tudjon, a polgári per egészét át kell hatnia, a per szerkezetében, a részletszabályokban, a felek pervitelében és a bírói attitűdben is egyaránt meg kell jelennie.

2. A per szerkezetében való koncentráltság

A per szerkezetében akkor koncentrált, ha a törvény úgy alakítja ki, úgy tagolja az eljárást, hogy az egyes szakoknak jól meghatározott, a másiktól eltérő funkciója van, és a törvény nem engedi ezeket a funkciókat keveredni. Az 1952-es Pp. ún. egységes perszerkezete nem tagolta az eljárást előkészítő és bizonyítási szakra, ami azzal jár, hogy a tárgyalás berekesztése előtt is sor kerülhet keresetváltoztatásra, új bizonyítási indítvány előterjesztésére, ami perelhúzódáshoz vezet. Bár a jogalkotó az utóbbi évtizedekben igyekezett a külföldi perjogi kódexekben bevált megoldásokat bevezetni – így pl. az 1952-es Pp. 141. § (2) és (6) bekezdése alatt –, de ezek rendszerszinten nem kezelték a perelhúzódás problémáját. Az utóbbi évtizedek külföldi perjogi reformjai a koncentráltság biztosítékát a pernek mind időben, mind funkciójában két részre tagolásában látták, és meghonosodott Európa számos országában – így pl. Németországban, Svájcban, Franciaországban, Szlovéniában, Svédországban – az ún. osztott perszerkezet. A Pp. a perkoncentráció egyik biztosítékaként tekint az elsőfokú eljárás két részre tagolására: egy perelőkészítő szakra, ez az ún. perfelvételi szak, és egy bizonyítási szakra, ami az ún. érdemi tárgyalási szak. Ebben a rendszerben az eljárás szakaszolása azzal szolgálja a perkoncentrációt, hogy a kérelmek, az indítványok főszabály szerint az előkészítő szak végére véglegesednek, így a per megfelelő előkészítése a koncentrált érdemi tárgyalás sikerét biztosítja.

A külföldi példák tapasztalatai megmutatták, hogy nagyon körültekintően kell szabályozni azokat a lehetőségeket, amikor a perfelvétel lezárását követően mégis megnyílik a kereset, ellenkérelem megváltoztatásnak lehetősége, vagy további bizonyítási indítványt lehet előterjeszteni. A szigorú preklúziós szabályok alkalmazása ugyanakkor nem eredményezheti az eljárás rugalmatlanná válását, nem vezethet újabb perek, ill. perújítási eljárások tömegéhez, a perkoncentráció céljaihoz szabott egyensúly megteremtése szükséges; a Pp. erre törekedett.

E helyütt jelezzük, hogy a Pp. az osztott szerkezetű elsőfokú eljárás két elkülönülő fázisára (perfelvételi, érdemi tárgyalási) alkalmazza a „szak” kifejezést, míg az eljárás különböző létszakaszaira (az eljárás elsőfokú, másodfokú, felülvizsgálati szakaszára) a „szakasz” megjelölést.

3. A perkoncentráció mint nemzetközi elvárás

A perkoncentráció azt célozza, hogy a jogvitát egy jól előkészített ún. főtárgyaláson elbírálhassa a bíróság. Az Európa Tanács Miniszteri Bizottságának az igazságszolgáltatás működését elősegítő polgári eljárásjogi irányelvekről szóló 1984. február 28-án elfogadott R. (84) 5. számú ajánlása 1. számú elvként rögzíti, hogy „Rendes körülmények között a pert legfeljebb két tárgyaláson kell befejezni: az első esetlegesen az előkészítő jellegű tárgyalás és a második folyamán történik a bizonyítás felvétele, a felek előadásai és ha lehetséges, az ítélet meghozatala. (...)” Ezt erősíti tovább az Európa Tanács igazságszolgáltatás hatékonysága biztosításáért felállított bizottságának a CEPEJ (Europen Commission for the Efficiency of Justice) 2006. évi ajánlása [Strasbourg, 8 December 2006 CEPEJ (2006) 13, Compendium of „best practices” on time management of judicial proceedings], mely szerint az eljárásoknak (tárgyalásoknak) a lehető legkoncentráltabbnak kell lenniük ahhoz, hogy hatékonyak legyenek. Egy tipikus eljárást nem több mint két tárgyaláson be kellene fejezni, melyből az első egy előkészítő tárgyalás, kifejezetten előkészítő jelleggel, míg a második a bizonyítás lefolytatását szolgálja, és ha lehetséges, az érdemi döntés meghozatalát.

Az Európa Tanács Miniszteri Bizottsága idézett R. (84) 5. számú ajánlásának további irányelvei is a perkoncentrációt célozzák. A 4. elv szerint „A bírónak, legalább első fokon, rendelkeznie kell azzal a joggal, hogy – kivéve a törvényben kifejezetten előírt esetekben – figyelemmel az ügy jellegére eldönthesse, vajon az írásbeli vagy a szóbeli eljárást kell-e követni, avagy ezek kombinált formáját.” Az európai jogrendek, így a német perjog is kifejezetten ismeri még a döntés szóbeli tárgyalás nélküli meghozatalát [dZPO 128. § (2) bek.] is, ha a felek hozzájárulnak, és ahol a bíróság meghatározza a határidőt, amíg az iratok benyújthatók. A német perjog kifejezetten előírja a jogi képviselettel zajló perekben a szóbeli tárgyalás írásbeli előkészítő irat útján való előkészítését, más eljárásokban pedig azt a bíró elrendelheti [dZPO 129. § (1)–(2) bek.]. Ezzel a Pp. megoldása teljesen összhangban áll, és a perkoncentráció érdekében, a per megfelelő előkészítése érdekében a perfelvételi szakban nagyobb teret enged az írásbeli előkészítésnek, amellyel így eleget tesz az idézett ET elvárásnak. Az ajánlás 5. elve szerint „Kivéve, ha a törvény másképpen rendelkezik, a feleknek követeléseiket, védekezéseiket és elviekben a bizonyítékaikat is az eljárás lehető legkorábbi szakaszában elő kell adniuk, de mindenképpen az eljárás előkészítő szakának lezárása előtt, ha van ilyen.” A perkoncentrációt szolgáló elvárás, hogy a felek állításaikat, bizonyítási indítványaikat tegyék meg a per előkészítő szakában, mert a perelhúzódás megakadályozásának egyik központi kérdése, hogy az eljárás egy pontján a felek és a bíróság is rögzültnek tekinthessék ezeket a nyilatkozatokat, melyek utólagos megváltoztatására, kiegészítésére csak szűk körben, kivételesen nyílik lehetőség.

4. A perkoncentráció elvének megjelenése külföldi törvényekben

Azokban a külföldi perrendtartási kódexekben, ahol nevesítik a perkoncentráció követelményét, többnyire az egy érdemi tárgyaláson történő elbírálás fejezi ki annak lényegét. A litván polgári perrendtartás 7. §-ában, az alapelvek között szerepel a perkoncentráció és pergazdaságosság elve. E szerint „(1) A bíróságnak törekednie kell az eljárások elhúzódásának megakadályozására, és arra, hogy az ügyet egyetlen tárgyalás alatt zárja le, amennyiben ez nem akadályozza a megfelelő alaposságot; az ítéletet ésszerű időn belül, és gazdaságosan kell végrehajtani; (2) A felek nem élhetnek vissza perbeli jogaikkal, időben kell a bizonyítékokat szolgáltatniuk, tekintettel az eljárás menetére.”

A német polgári perrendtartás a törvényszék előtti elsőfokú eljárás szabályai között rögzíti, a 272. § (1) bekezdése alatt, hogy „Főszabály szerint a jogvitát egy teljes körűen előkészített szóbeli főtárgyaláson kell elbírálni és befejezni (főtárgyalás).” Az egy tárgyaláson való érdemi befejezés kívánalma megjelent a Plósz-féle Pp. 224. §-ában, és következik az 1952-es Pp. 141. § (1) bekezdéséből is, mely szerint „Ha a bíróság a pert nem szünteti meg, az ügyet érdemben tárgyalja, s ha a tényállás már az első tárgyaláson kideríthető, nyomban érdemben határoz.”

Az 1999-ben hatályba lépett új szlovén Pp. előremutató rendelkezéseket vezetett be a preklúziók terén, de 2008-ban a rendszer korrekcióra szorult. Az 1999-es szabályozás értelmében a felek új tényeket és bizonyítékaikat legkésőbb az előtárgyaláson terjeszthettek elő (Civil Procedure Act 286. §). Ezt követően a feleknek csak abban az esetben volt megengedett az új tények és új bizonyítékok előterjesztése, ha azt önhibájukon kívül nem tudták megtenni az előtárgyaláson. Vagyis a fél felhozhatott új tényeket és bizonyítékokat a per későbbi szakaszában is, feltéve, ha a fél nem volt vétkes a mulasztásért. A „mulasztásért való vétkesség” megítélése a jogalkalmazó mérlegelési körébe tartozott. Ez ahhoz vezetett, hogy bár az 1999. évi szlovén Pp. tett néhány jelentős lépést az eljárás koncentrációja felé, ez azonban „félúton” megakadt. Az elkésetten benyújtott tények és bizonyítékok szankciójának rendszere nem tette lehetővé a per előkészítő szakaszának megfelelő megszervezését. Nem volt képes megelőzni azt a bevett gyakorlatot, hogy a felek, ill. képviselőik további előkészítő iratokat nyújtsanak be az érdemi főtárgyalás során is. Egyebek mellett ez tette szükségessé a szlovén Pp. 2008. évi reformját. [Ales Galic: (In)compatibility of Procedural preclusions with the Goals of Civil Justice: An Ongoing Debate in Slovenia. In Alan Uzelac (szerk.): Goals of Civil Justice and Civil Procedure in Contemporary Judicial Systems. Springer, Heidelberg, 2014, 224–225. o.]

5. A perkoncentráció címzettjei

A perkoncentráció követelményének címzettje tehát egyfelől a bíróság, másfelől a felek, azaz az ő irányukban fogalmaznak meg további elvárásokat a perkoncentráció elvét megjelenítő európai eljárási kódexek is, mint pl. az idézett litván Pp. A bíróságot e tekintetben terhelő kötelezettség, hogy biztosítsa a per tisztességes tárgyalását és észszerű időn belül történő befejezését, és szükség esetén tevőlegesen mozdítsa elő a felek eljárástámogatási kötelezettségét. Ezek, a bíróság irányában megfogalmazott kötelezettségek megjelennek nemzetközi dokumentumokban és az Alaptörvényben, illetve alapelvi szinten a törvényben a közrehatási tevékenység rögzítésével. A felek irányában a perkoncentráció biztosítása érdekében megfogalmazott követelményeket a Pp. részben az eljárástámogatási kötelezettség keretei között írja elő, ezért függ össze szorosan a perkoncentráció, a felek eljárástámogatása, és a bíróság közrehatása.

A perkoncentráció elve látszólag csak az idődimenziót hangsúlyozza, azonban ebben értelemszerűen egy hatékonysági elem is benne van, hiszen az elbírálás felgyorsításának egyik eszköze a ráfordítások mérséklése (pl. a bíróság logikai sorrendbe rendezi az eldöntendő kérdéseket, és ennek mentén haladva nem enged idejekorán felesleges vitát és előadásokat a csak később sorra kerülő részletkérdésekben). Továbbá azt is érdemes kiemelni, hogy a „szükséges” jelző a félelőadások tartalmi követelményeire utal, tehát a perkoncentrációt az szolgálja, ha a bíróság nem csak a gyorsaságot tartja szem előtt, hanem azt is, hogy a nyilatkozatok adekvátak legyenek és csak az eldöntendő kérdések szempontjából releváns tényeket és érveket tartalmazzanak.

A törvény alapelvei körében tudatosan vannak átfedések az egyes alapelvek tartalmi elemeiben, mert több alapelv keretei között indokolt kifejezni, hogy milyen magatartást követel meg a koncentrált per a bíróságtól, a felektől és a per más résztvevőitől.

4. § [A felek eljárástámogatási és igazmondási kötelezettsége]

(1) A felek kötelesek előmozdítani az eljárás koncentrált lefolytatását és befejezését.

(2) A perben jelentős tények állítása, és az alátámasztásukra szolgáló bizonyítékok rendelkezésre bocsátása – törvény eltérő rendelkezése hiányában – a feleket terheli.

(3) A felek tényállításaikat és egyéb, tényekre vonatkozó nyilatkozataikat a valóságnak megfelelően kötelesek előadni.

(4) A bíróság azt a felet, aki önhibájából a perben jelentős tények tekintetében olyan nyilatkozatot tesz, amelyről bebizonyosodik, hogy valótlan, pénzbírság megfizetésére kötelezi, valamint az e törvényben meghatározott más jogkövetkezménnyel sújtja.

1. Az eljárástámogatási kötelezettség tartalma

A fél eljárástámogatási kötelezettségének alapelvi szintű megjelenítése a Pp.-ben a korábban hangsúlyozott, a perkoncentráció megvalósulása szempontjából alapvető jelentőségű tétel. A fél eljárástámogatása a magánautonómiából eredő rendelkezési elv egyenes következménye.

Kizárólag a fél jogosult arról dönteni, hogy a jogvitát a bíróság elé viszi, milyen tényállításokat tesz a perben, és azokat milyen bizonyítékokkal támasztja alá. Az alperes oldaláról a döntés abban áll, hogy érdemben perbebocsátkozik-e, védekezik-e a keresettel szemben, vitatja-e a felperes tényállításait, ő maga milyen tényállításokat tesz, vagy elismeri a vele szemben érvényesített igényt. Ha érdemi perbebocsátkozás történik, az alperesnek a per előbbre vitele érdekében éppen olyan eljárási kötelezettségei keletkeznek, mint a pert kezdeményező felperesnek, így az alperesi oldalról is éppúgy értelmezhető az eljárástámogatás kötelezettsége. Ha ennek a felek nem tesznek eleget, annak eljárási következményeit (preklúzió, bizonyítatlanság, pénzbírság stb.) nekik kell viselniük. Az elv valamennyi eljárási cselekményre vonatkozik, így a nyilatkozatok, indítványok, bizonyítékok előterjesztésére és a tárgyaláson történő megjelenésre is. Az eljárástámogatási kötelezettség ugyanakkor hangsúlyosan jeleníti meg a jogérvényesítési út közjogi jellegének félre háruló következményeit is. A Pp. a fél eljárástámogatási kötelezettségének alapelvi szintű rögzítésével kívánja kifejezésre juttatni a fél fokozott eljárásjogi felelősségét a bíróság elé vitt jogvita előrevitelével kapcsolatban. (Lásd erről bővebben: Czoboly Gergely: A perelhúzódás megakadályozásának eljárási eszközei. PhD értekezés, Pécs, 2013.)

Az eljárástámogatás elve tevőlegességet, aktivitást kíván meg a felektől. A támogatás nem csak az időszerűség javításához szükséges, de a hatékonyság érdekében is. A hatékonyság a ráfordítás és eredményesség viszonyát leíró fogalom, így a hatékonyság javítása a lehető legkisebb ráfordítást, illetve azonos ráfordítás mellett a lehető legjobb eredmény elérését jelenti. Az eljárásjog nyelvén ez lefordítható a célirányos, adekvát, lényegre törő nyilatkozatok kívánalmára, illetve a költségtakarékosságra.

Fontos kihangsúlyozni, hogy a fél eljárástámogatási kötelezettsége nemcsak akkortól áll be, amikortól a per hárompólusúvá válik, azaz a keresetlevél alperes részére történő kézbesítésétől, hanem már a per megindításával, ezért támaszt a Pp. fokozott elvárásokat a pert kezdeményező fél keresetével szemben is. [A Pp. 4. §-ához főzött miniszteri indokolás (a továbbiakban: Indokolás).]

Az 1952-es Pp. is tartalmaz a feleket terhelő kötelezettséget a per előrevitele érdekében, így a Pp. 141. § (2) bekezdése alatt, amikor előírja, hogy „a fél köteles tényállításait, nyilatkozatait, bizonyítékait a per állása szerint a gondos és az eljárást elősegítő pervitelnek megfelelő időben előadni, illetve előterjeszteni”. Ezt a felekkel szemben megfogalmazott elvárást emeli alapelvi szintre a törvény.

2. Az eljárástámogatási kötelezettség megsértésének jogkövetkezményei

A Pp. az eljárástámogatási kötelezettség megsértésének jogkövetkezményeit, azok sokrétűsége miatt az alapelvek fejezetben értelemszerűen nem nevesíti, mert ezeket a jogkövetkezményeket az egyes eljárási szakokra, szakaszokra vagy jogintézményekre vonatkozó rendelkezések pontosan meghatározzák mind az első-, mind a másodfokú eljárás szabályai között. Az osztott perszerkezet magával hozza, hogy a per előkészítését szolgáló perfelvételi szak befejeztével az ún. állítási szak lezárul, rögzülnek az állítások, indítványok, ezzel a további állítások megtételére nézve preklúzió áll be, amely alól csak kivételes okból enged eltérést a törvény. Így, ha a fél az eljárástámogatási kötelezettségét megsértve elmulaszt megtenni, vagy késedelmesen teljesít egy eljárási cselekményt, az adott cselekményre irányadó rendelkezés szerint ahhoz pl. fűződhet speciális jogkövetkezmény, így az alperesi ellenkérelem előterjesztésének elmulasztása miatt bírósági meghagyás kibocsátására kerül sor. Máshol a törvény a hatálytalanság jogkövetkezményét fűzi a késedelmes teljesítéshez, így pl. a beavatkozás bíróság részére történő bejelentésének a perfelvételt lezáró végzés meghozataláig van helye; az e határidőt követően tett nyilatkozat hatálytalan. De a törvény ott, ahol önhiba terheli a felet a mulasztásban, ha lehetővé is teszi a nyilatkozat perbeli cselekmény későbbi megtételét, ahhoz a pénzbírság szankcióját fűzi. Így pl. azt a felet, aki perfelvételi nyilatkozatát úgy teszi vagy változtatja meg, hogy arra a perfelvétel során perfelvételi iratban vagy tárgyaláson korábban lehetősége volt, a bíróság pénzbírsággal sújtja. [Pp. 183. § (5) bek.]

3. Az eljárástámogatási kötelezettség külföldi perjogi törvényekben

A mintaadónak tekintendő tradicionális külföldi perjogi kódexben is megjelenik a feleket terhelő eljárástámogatási kötelezettség, másképpen a per előbbre vitele kötelezettségének nevesítése. A német Pp. (dZPO) 282. §-a az elsőfokú eljárás szabályait rögzítő Második könyv rendelkezései között írja elő a felek számára általános jelleggel a per előbbre vitelének kötelezettségét (Prozessförderungspflicht). E kötelezettség rögzítése Kengyel Miklós szerint alapvető változást hozott a bíróság és a felek viszonyában. A Prozessförderungspflicht bevezetése miatt a fél köteles állításait és tagadásait, kifogásait és ellentmondásait, bizonyítási eszközeit és bizonyítási kifogásait olyan időben előterjeszteni, amely a per állása szerinti gondos és az eljárást elősegítő pervitelnek megfelel (dZPO 282. §). Az elkésetten benyújtott előterjesztést a bíróság csak akkor fogadja el, ha az a jogvita elintézését nem hátráltatja, vagy a felet a mulasztásban önhiba nem terheli (dZPO 296. §). [Kengyel Miklós: A bírói hatalom és a felek rendelkezési joga a polgári perben. Osiris, Budapest, 2003, 140. o.] E rendelkezést hasonló szófordulattal vette át a magyar jogalkotó az 1952-es Pp. 141. § (2) bekezdésének 1995. évi LX. törvénnyel történő módosításakor. A német Pp.-ben az ehhez kapcsolódó jogkövetkezményt a már idézett 296. § alatt állapítja meg, amely főszabályként az elkésetten előterjesztett nyilatkozatok visszautasításáról rendelkezik. Az osztrák Pp. (öZPO) 178. § (2) bekezdése szintén nevesíti a feleket terhelő eljárástámogatási kötelezettséget.

4. A peranyag szolgáltatásának kötelezettsége

A feleket terhelő eljárástámogatási kötelezettség egyik fontos perbeli megnyilvánulása a per eldöntéséhez szükséges tények előadása és az alátámasztásukra szolgáló bizonyítékok rendelkezésre bocsátása. A Pp.-hez hasonlóan az osztrák Pp. [178. § (1) bek.] is a felek eljárástámogatási kötelezettségével együtt, azzal összefüggésben nevesíti a felek peranyag-szolgáltatási kötelezettségét.

5. A fél igazmondási kötelezettsége

A Pp. a fél eljárástámogatási kötelezettsége körében helyezi el a felet terhelő igazmondási kötelezettséget is, ami a peranyag szolgáltatásával is szorosan összefügg. Az igazmondási kötelezettség előírása és megsértésének jogkövetkezménye, a perbeli hazugság, illetve annak szankcionálása a Plósz-féle Pp. hatálybalépése óta nyernek szabályozást perjogunkban. Az igazmondási kötelezettség megfogalmazása terén az 1952-es Pp. a Plósz-féle Pp. 222. §-ának szóhasználatát követte a 8. § (3) bekezdésben nevesített perbeli hazugságot megvalósító tényállások meghatározásánál.

Indokolt ugyanakkor utalni arra, hogy bár mind a Plósz-féle Pp. mind az 1952-es Pp. a perbeli hazugság megnyilvánulási formáit és szankcióját rendezi, az 1911. évi I. törvénycikk alkotója határozottan az igazmondás perbeli kötelezettségét kívánta megjeleníteni. Így írt erről Magyary Géza: „A törvény igen erős közreműködésre szorítja a feleket is az igazság kiderítése körül. E célból mindenekelőtt kimondja reájuk nézve az igazmondás kötelességét, s azt, aki ez ellen vét, büntetéssel rendeli sújtani. (...) Nekem, valamint perjogunk érdemes reformálójának (Plósz Sándornak, szerkesztő megj.) mindig az volt az álláspontunk, hogy az igazmondás a perben a legelemibb kötelesség, amely fennáll, ha a törvény világosan nem mondja is ki. Most azonban ez is megtörtént, s így a kétkedők szava el fog némulni.” [Magyary Géza: Magyar perjogi reformmozgalmak. In Magyary Géza összegyűjtött dolgozatai a polgári eljárás, a magánjog és a kereskedelmi jog köréből. 1. köt., MTA, Budapest, 1942, 18. o.]

Az 1952-es Pp. 8. §-a a felet és a képviselőt terhelő igazmondási kötelezettséget a jóhiszemű pervitel egyik elemeként szabályozza, emellett nevesíti a jóhiszemű joggyakorlás körébe tartozó, de az igazmondási kötelezettségen túlmutató elemeket is, így a perelhúzás és minden olyan cselekmény megtételének tilalmát, amellyel a fél felesleges költségeket okoz. A Pp. 1952-es Pp.-től eltérő szemlélettel, a felek eljárástámogatási kötelezettségével köti össze, annak elemeként nevesíti az igazmondási kötelezettséget. Ennek egyik indoka, hogy az 1952-es Pp. 8. §-ában foglalt egyes rendelkezések címzetti köre eltérő. Míg a 8. § (1) bekezdés alatt rögzített „rendeltetésszerű joggyakorlás” követelményének címzettjei a felek és a per más résztvevői, hasonlóan a 8. § (4) bekezdése alatt nevesített perelhúzás tilalmához, addig a 8. § (3) bekezdés alatt előírt perbeli hazugság tilalmának címzettjei kizárólag a felek, illetve képviselőik. A dogmatikai tisztaság is megkövetelte az 1952-es Pp. szabályozásának felülvizsgálatát.

A Pp. emellett pozitív módon fogalmazza meg az igazmondási kötelezettséget, melyet a polgári per társadalmi költségei is indokolnak; a fél felelősségének hangsúlyozását a tényállítások, és az általa megtett tényekre vonatkozó nyilatkozatok valóságtartalma tekintetében. A Pp.-ben előírt igazmondási kötelezettség alapján a felek a valóság feltárására csak annyiban kötelezhetők, amennyiben nyilatkozatot kívánnak tenni. Olyan tények, körülmények feltárására, amely a bíróság elé vitt jogaik érvényesítésével, perbeli érdekeikkel ellentétesek, nem kötelezhetők, vagyis nem ír elő abszolút igazmondási kötelezettséget a törvény. A felek igazmondási kötelezettsége az aktív és a passzív tényállításokra terjed ki, azaz az állításokra és a tagadásokra. Az igazmondási kötelezettség irányadó a képviselőre és a beavatkozóra is, amennyiben tényállítást vagy nyilatkozatot tesz. Mivel az eljárás egyéb résztvevői, különösen a bizonyítási eszköznek tekintett tanú, szakértő dogmatikai szempontból a félétől eltérő megítélés alá eső tényállításokat tesznek, ezért az ő tekintetükben a rájuk vonatkozó speciális szabályok (hamis tanúzás, hamis véleményadás stb.) és jogkövetkezmények irányadók. (Indokolás a Pp. 4. §-ához.)

Ki kell hangsúlyozni, hogy a Pp. visszatér a Plósz-féle Pp. 222. §-a alatt szankcionálni rendelt perbeli magatartások köréhez (tényállítások, ténytagadások), és nem terjeszti ki az igazmondási kötelezettséget, így nem is szankcionálja az 1952-es Pp. 8. § (3) bekezdés b) pontjában nevesített „a per eldöntése szempontjából jelentős tény elhallgatását”.

Az elmúlt évtizedekben újrakodifikált több európai kódexben is nevesíti az igazmondási kötelezettséget, így pl. a szlovén és a horvát polgári perrendtartás 9. §-a, de a mintaadónak tekintendő német és osztrák polgári perrendtartás is tartalmazza azt. A német polgári perrendtartás (dZPO) 138. § (1) bekezdése szerint „A felek ténybeli nyilatkozataikat teljes körűen és a valóságnak megfelelően kötelesek előadni.” Az osztrák polgári perrendtartás 178. § (1)–(2) bekezdése a Pp. jelen paragrafusához hasonlóan együtt szabályozza a fél eljárástámogatási, peranyag-szolgáltatási és igazmondási kötelezettségét.

A Pp. az 1952-es Pp.-hez hasonlóan szankciót helyez kilátásba az igazmondási kötelezettség megsértésének esetére.

5. § [A jóhiszeműség elve]

(1) A felek és más perbeli személyek eljárási jogaik gyakorlása és kötelezettségeik teljesítése során jóhiszeműen kötelesek eljárni.

(2) A bíróság azt a felet vagy más perbeli személyt, aki a jóhiszeműség követelményével ellentétes magatartást tanúsít, pénzbírság megfizetésére kötelezi, valamint az e törvényben meghatározott más jogkövetkezménnyel sújtja.

A jóhiszeműség elve

Az alapelvek között nevesített jóhiszeműség elvének személyi és tárgyi hatálya tágabb a feleket terhelő igazmondási kötelezettségnél, egyfelől ez indokolja az alapelv külön megjelenítését, tartalmának kiterjesztését és leválasztását az igazmondási kötelezettségtől.

A jóhiszemű eljárás követelménye – hasonlóan az 1952-es Pp. 8. § (1) bekezdésében foglaltakhoz – a feleken kívül az eljárás egyéb résztvevőire, azaz más perbeli személyekre is vonatkozik: képviselőre, beavatkozóra, tanúra, szakértőre, tolmácsra; tágan értelmezve mindenkire, aki részt vehet a peres eljárásban. A jóhiszeműség tartalmát tekintve is túlmutat az igazmondási kötelezettségen, mert általános módon fogalmazza meg a jóhiszemű joggyakorlás követelményét: ebbe beletartozik a per elhúzásától, a felesleges többletköltség okozásától, valamint mindazon magatartásoktól való tartózkodás is, amelyek az eljárást egyéb módon elnehezítik vagy egyébként az eljárási jogok visszaélésszerű gyakorlását valósítják meg. Fontos kiemelni, hogy a Pp. sem tételesen sem példálózóan nem nevesíti, hogy a felek vagy más személyek milyen magatartások tanúsításával valósíthatják meg a jóhiszemű eljárással ellentétes cselekményeket, azok megítélését, és a szükségesnek ítélt jogkövetkezmények alkalmazását a bíróság mérlegelési jogkörébe helyezi. Ezzel eltér az 1952-es Pp. megoldásától, mely a 8. § (4)–(6) bekezdéseiben példálózóan felsorolja, hogy mely magatartások ellentétesek a jóhiszemű eljárás követelményével. E koncepcionális eltérés oka, hogy a gyakorlatban számos olyan helyzet adódik, amely nem hozható egyértelmű összefüggésbe például az eljárás szándékos elhúzásával, mégis alkalmas annak elnehezítésére. A Pp. olyan keretjellegű megfogalmazás alkalmazását tartotta indokoltnak, amely magában foglalhatja a bíróság megítélése szerint a jóhiszeműség követelményével ellentétes valamennyi magatartást, azokat egyedileg nem nevesítve.

Ez a megoldás összhangban van a mintaadónak tekintett külföldi perjogi megoldásokkal. A Pp.-ben foglaltaknál is általánosabban fogalmaz a svájci szövetségi polgári perrendtartás (schZPO) 52. §-a, mely szerint „Az eljárás minden résztvevőjének a jóhiszeműség elve szerint kell eljárnia.”

A jóhiszeműség (principle of good faith) a magánjogban olyan objektív követelmény, amely az eljárási jogok gyakorlása és a perbeli kötelezettségek teljesítése tekintetében is objektív zsinórmértéket jelent. Az objektivitás alatt azt értjük, hogy a jóhiszemű eljárással ellentétes magatartások, cselekmények megállapíthatósága független a jogalany szubjektív tudatától, annak megítélése körében a magatartás szubjektív oldalának nincs relevanciája. [Gáspárdy László: Alapvető elvek. In: Petrik Ferenc (szerk.): Polgári eljárásjog – Kommentár a gyakorlat számára. HVG-ORAC, Budapest, 1994, 21. o.]

A jóhiszeműség a felek és az egyéb perbeli személyek magatartására, cselekményeire általánosan, az eljárás teljes időtartama alatt irányadó, annak alapján a visszaélésszerű, rendeltetésellenes, a polgári per, illetve az alkalmazandó konkrét eljárási szabály céljával ellentétes perbeli magatartás, eljárási cselekmény megítélhető, illetőleg megakadályozható, elhárítható.

A Pp. a jóhiszeműség elvét megsértő magatartást tanúsító féllel vagy más perbeli személlyel szemben alkalmazható jogkövetkezményekről is rendelkezik.

6. § [A bíróság közrehatási tevékenysége]

A bíróság a perkoncentráció érvényesülése érdekében az e törvényben meghatározott módon és eszközökkel hozzájárul ahhoz, hogy a felek eljárási kötelezettségeiket teljesíthessék.

1. A bíróság közrehatási tevékenységének jellemzői

A kódex egyik jellegadó sajátossága a bíróság szerepének erősítése a jogvita tárgyi kereteinek tisztázásában, amelyet alapelvként a bíróság közrehatási tevékenysége jelöl, amely a per során az anyagi pervezetés tevékenységében ölt testet az elsőfokú és a másodfokú eljárás folyamán egyaránt. A Pp. egyik fő célkitűzése, a perkoncentráció, a felek oldaláról fokozott eljárási felelősséget feltételez, amelynek előmozdításához a szükséges eszközöket ugyanakkor a bíróság számára is biztosítani kell az anyagi pervezetés formájában. Az anyagi pervezetés jogintézményével aktív közreműködési kötelezettséget telepít a bíróságra, amely elősegíti a felek jogérvényesítését és közrehat a peranyag mihamarabbi és koncentrált rendelkezésre állásában.

Fontos kiemelni, hogy a bíróság anyagi pervezetése nem ellentétes a felek rendelkezési jogával. A bíróság közrehatási tevékenységének a feleket megillető rendelkezési jog érvényesülését kell hatékonyan elősegítenie. A bírói közrehatás eszközei a kérdezés, a nyilatkozattételre felhívás, a tájékoztatás, mind a perkoncentrációt biztosítja. A bíró, mintegy katalizátorként aktívan előmozdítja, hogy a felek a percselekményeiket a szándékaiknak megfelelően teljesíthessék, ugyanakkor nem vehet át a felektől olyan feladatokat, amelyek elvégzésére képesek, és nem avatkozhat olyan kérdésekbe, amelyek a felek magánautonómiája alá tartoznak. Az anyagi pervezetés a bíró részére hatékony eszközt ad arra, hogy időt, költséget, energiát takarítson meg és a per elhúzódását megakadályozza. Alkalmazása által az eljárás hatékonyabb, következetesebb és átláthatóbb, a jogilag releváns körülményekre koncentrálódik, ezáltal a jogbiztonságot kellő időben helyreállítja, így a pergazdaságosságot szolgálja. (Indokolás a Pp. 4. §-ához.)

A Pp. az elsőfokú eljárás szabályai között, a 237. § alatt pontosan meghatározza, hogy milyen keretek között gyakorolhatja a bíróság az anyagi pervezetési tevékenységét, annak melyek a megengedett formái és eszközei. A Pp. tehát pontosan meghatározza, hogy a bíróság a per előkészítő szakában, illetve a bizonyítási szakban, továbbá a másodfokú eljárás során milyen eszközökkel rendelkezik a tényállítások, jogállítások körében a felek előadásának tisztázására, és mivel járulhat hozzá maga is a jogvita kereteinek tisztázásához. A paragrafusban foglalt alapelvet újdonsága és a Pp. alkalmazása szempontjából kiemelt jelentősége miatt jeleníti meg a jogalkotó mint az eljárás egészét átható és meghatározó tevékenységet.

2. Az aktív bírói pervezetéssel kapcsolatos nemzetközi elvárások

Az Európa Tanács Miniszteri Bizottságának az igazságszolgáltatás működését elősegítő polgári eljárásjogi irányelvekről szóló 1984. február 28-án elfogadott R (84) 5. számú ajánlása 1. számú elvének második mondata rögzíti, hogy „(...) A bírónak biztosítania kell, hogy minden, a második tárgyalásra szükséges cselekményt a felek kellő időben megtegyenek, és általában halasztásra nincs lehetőség, kivéve, ha új tények vagy más kivételes és fontos körülmény merül fel.”

A bírói közrehatás mértékét az ajánlás 3. elve a Pp.-ben foglaltaktól tágabban értelmezi, mely szerint „A bírónak legalább az előkészítő tárgyaláson, de ha ez lehetséges, az eljárás egésze során aktív szerepet kell játszani az eljárás gyors lefolytatásának biztosítása érdekében, a felek jogainak és egyenlőségük tiszteletben tartása mellett. Különösen rendelkezni kell azzal a joggal, hogy a bíró a feleket jognyilatkozataik tisztázására hívja fel, a feleket személyes megjelenésre kötelezhesse, jogkérdéseket vethessen fel, hivatalból bizonyítást folytathasson, legalább azokban az esetekben, ahol az ügy érdemi része nem a felek rendelkezése alatt áll, a bizonyítás menetét meghatározza, és kizárja azokat a tanúkat, akiknek a tanúvallomása az ügyre vonatkozóan nem releváns, továbbá korlátozza az ugyanarra a tényre nyilatkozó tanúk számát, ha az a per eldöntése szempontjából szükségtelen. E jogkörét úgy kell gyakorolnia, hogy azzal ne terjeszkedjen túl a per tárgyán.”1

A bíróság aktivitásának fokozása az Európa Tanács igazságszolgáltatás hatékonysága biztosításáért felállított bizottságának, a CEPEJ (Europen Commission for the Efficiency of Justice) 2006. évi ajánlásában is [Strasbourg, 8 December 2006 CEPEJ (2006) 13, Compendium of „best practices” on time management of judicial proceedings] külön nevesítetten szerepel. Az összefoglaló szerint a bírónak kifejezetten aktív, ügyet menedzselő szerepet kell biztosítani. A bíró a harmadik, pártatlan szereplője a jogvita eldöntését szolgáló eljárásnak. Miután ő az, aki a felek érdekeitől függetlenül befolyásolni tudja a per menetét, proaktív, kezdeményező szerepet kell, hogy játsszon annak érdekében, hogy biztosítva legyen a per észszerű időn belüli befejezése. A bírói „inaktivitás” az Emberi Jogok Európai Bíróságának gyakorlatában is szigorú megítélés alá esik.

3. A bírói közrehatás megnyilvánulási formái a külföldi kódexekben

Valamennyi újrakodifikált európai perrendben megfigyelhető a bírói aktivitás fokozódása, csak annak intenzitásában, kiterjedtségében vannak eltérések, így pl. a svájci, a szlovén, a horvát polgári perrendtartás alapelvi szinten rögzíti a bíró közrehatási kötelezettségét.

A német polgári perrendtartásban a dZPO 2001. évi novellája állapított meg konkrét kötelezettségeket a bíró számára az anyagi pervezetés körében, amelynek célja a bíróság feladatainak kihangsúlyozása a joganyag ténybeli és jogi megvitatásával kapcsolatban. A 2001. évi német reform kulcsszava volt a bíróság „útmutatási és közrehatási” kötelezettsége. (Kengyel Miklós: A bírói hatalom és a felek rendelkezési joga a polgári perben. Osiris, Budapest, 2003, 146. o.) A dZPO 139. § (1) bekezdése szerint „a bíróság – amennyiben szükséges – a tény- és jogviszonyt ténybeli és jogi szempontból megtárgyalja a felekkel és kérdéseket tesz fel. A bíróság közrehat annak érdekében, hogy a felek minden lényeges tényről időben és teljes körűen nyilatkozzanak, különösen a hivatkozott tényekre vonatkozó elégtelen adatokat egészítsék ki, a bizonyítási eszközöket jelöljék meg és a célszerű kérelmeket terjesszék elő.” Ezt megelőzően már a német Pp. 1976. évi novellája is előírt újabb kötelezettségeket a bíró számára. Az előkészítő intézkedéseket a bíróságnak kellő időben kell megtennie, és az eljárás során mindvégig oda kell hatnia, hogy a felek is kellő időben és a szükséges terjedelemben tegyék meg nyilatkozataikat. [dZPO 273. § (1) bek., Kengyel Miklós: A bírói hatalom és a felek rendelkezési joga a polgári perben. Osiris, Budapest, 2003, 141. o.]

Ébner Vilmos részletesen leírta, hogy a német eljárásjogban a bíróság anyagi pervezetésének alapvetően három fontos funkciója emelhető ki. Az első az ún. tisztázó funkció, amely által a fél nyilatkozatának pontos jelentése, tartalma meghatározható. Ez vonatkozik mind a tényállításokra, mind a kereseti és egyéb eljárási kérelmekre, azok pontosítását, világosabbá, érthetőbbé tételét, a szóbeli és írásbeli nyilatkozatok közötti eltérés tisztázását jelentik. Amennyiben az indítvány nem kellően világos, vagy jogilag nem kifogástalanul megfogalmazott, a bíróságnak azt kell vizsgálnia, hogy az indítványozó ténylegesen mit kívánt az indítvánnyal elérni. A tisztázó funkció körébe tartozik a fél által használt jogi fogalmak valódi tartalmának megfejtése. A fél gyakran használ ugyanis olyan jogi kifejezéseket, minősítéseket, amelyek ténybeli alapjait nem adja elő (pl. foglaló, kárigény, holott késedelmi kamatot igényel). A tisztázási funkcióhoz szorosan kapcsolódik, annak mintegy következménye a transzformációs funkció, amely azzal írható le, hogy a bíróság a fél nyilatkozatait az anyagi pervezetés eszközeivel vezeti át a laikus szférából az eljárás szakszerű világába, például a szakszerű kérelem előterjesztésére való ösztönzéssel. A bíróság aziránt gondoskodik, hogy a fél nem jogásziasan megfogalmazott akarata szakszerű-perszerű kifejezést kapjon. Ehhez társul továbbá az értelmezési-megértési funkció is, ami abból is áll, hogy a bíróságnak kötelessége a felekkel a jogvitát tényállásbeli és jogi szempontból megvitatni és hozzájuk kérdéseket intézni, amennyiben ez egyébként a tisztázási kötelezettségből nem is következett volna. Ezáltal a per korai szakaszában tisztázható a bíróság és a felek közt, hogy a perben mi az, ami jelentőséggel bír. Ezáltal a meglepetés ítéletek kiküszöbölhetőek, hiszen a felekben nem maradhat olyan érzet, hogy teljesen más nézőpontból szemlélendő a perbeli vita, mint amilyen nézőpontból vizsgálja azt a bíróság. (Ébner Vilmos: Az anyagi pervezetés és az eljárási alapelvek kapcsolata. Kézirat, Székesfehérvár, 2015, 9–10. o.)

Az osztrák Pp. (öZPO) 182. §-a szerint „az elnöknek a tárgyaláson a kérdéseivel vagy más módon oda kell hatnia, hogy a felek a döntés szempontjából lényeges ténybeli közléseiket megtegyék, vagy hiányzó adatokat pótoljanak, vagy a bizonyítási eszközeiket megjelöljék, a felajánlott bizonyítékaikat kiegészítsék, és általában minden olyan felvilágosítást megadjanak, amelyek a valós tényállás megállapításához szükségesek.”

A svájci polgári perrendtartás 56. §-a a „Bíróság feltárási (tisztázási) kötelezettsége” c. alatt előírja, hogy, ha a fél kérelme homályos, ellentmondásos, vagy nyilvánvalóan hiányos, a bíróság megfelelő kérdések félhez történő intézésével lehetőséget ad a félnek a kérelem tisztázására, vagy kiegészítésére.

A 2002. évi új orosz polgári perrendtartásnak a bizonyítással kapcsolatos elvei azért is érdekesek számunkra, mert az 1964. évi Pp. 1995. évi módosítása a bizonyítási eljárást teljes egészében a tiszta tárgyalási elv alapjára helyezte, és megszüntette azt a lehetőséget, hogy a bíróság a felek indítványa nélkül is bizonyítást folytasson le. A bíróság feladata kizárólag a pártatlan pervezetésre redukálódott. Ehhez képest mutat határozott elmozdulást a 2002. évi új orosz Pp., mert határozott lépéseket tett a bizonyítási eljárás során a passzív bírói attitűd felől az aktív, a peranyag alakításában részt vevő bíró felé. Ma mind a peres felek, mind a bíróság aktív szerepet kapnak a bizonyítási eljárásban. A hatályos orosz Pp. elvi alapját és fogalmi kereteit a kérelemre történő és a kontradiktórius eljárás, ill. az aktív bírósági szerepvállalást feltételező, a nyomozati elvet is érvényre juttató eljárás harmonikus keveréke alakította ki, mely a különböző igazságszolgáltatási modellek kombinációjának és az orosz jogfejlődés sajátosságainak a következménye. (Dimitry Maleshin: The Russian style of Civil Procedure. In: Emory International Law Review, Volume 21, No. 2, Fall 2007, 548. o.) Az orosz föderáció polgári perrendtartásának 56. cikke szerint a bíróság meghatározhatja, hogy melyek az ügy szempontjából jelentős tények, és azt melyik félnek kell bizonyítania, továbbá a bíróság megvitathatja a felekkel, hogy melyek az ügy szempontjából jelentőséggel bíró, releváns körülmények, még akkor is, ha a felek ezen tényekre nem hivatkoznak. [Lásd Codice di procedura civile della Federazione Russa 2003, Nicola Picardi, Roberto Martino (eds.), Cacucci Eritore, Bari, Italia, 2007, 292. o.]

„Lapozz bele!” módban ezek az oldalak nem érhetőek el.

Kérjük, vásárolja meg a teljes elektronikus könyvet weboldalunkon.

This page is not available in preview mode.

Should you wish to access the complete text, please purchase the full version of this e-book at our webpage.