Se vele, se nélküle?

Tanulmányok a médiáról

Szerkesztette: Lányi András–László Miklós

Kiadja a

Wolters Kluwer Kft.

Budapest, 2014

1117 Budapest, Prielle Kornélia u. 21–35.

Telefon: (40) 464-565, +36 (1) 464-5656

Fax: +36 (1) 464-5657

E-mail: info@wolterskluwer.hu

Internet: www.wolterskluwer.hu

Felelős vezető: Tóth Gábor, a Wolters Kluwer Kft. ügyvezetője

Kiadásért felelős: dr. Vajda Krisztina

A kiadványok szerkesztéséért felelős: dr. Szabó Marianna

Felelős szerkesztő: Dúll Kata

Műszaki kiemelt főmunkatárs: Schuller Krisztina

Műszaki szerkesztők: Kerek Imréné, Szász Zoltán

Fedélterv és tördelés: Wolters Kluwer Kft. DTP-csoport

ISBN 978 963 295 387 8

Termékkód: YEB1523

Szakmai partner: Az NMHH Médiatanácsának Médiatudományi Intézete

Kiadványaink megtekinthetőek és megvásárolhatóak szakkönyvesboltunkban
a Kiadó címén, továbbá a www.complex.hu portálon.

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás és a mű bővített, illetve rövidített változatának kiadási jogát is.

A Kiadó írásbeli hozzájárulása nélkül sem a teljes mű, sem annak bármely része semmiféle formában (fotokópia, mikrofilm vagy más hordozó) nem sokszorosítható.

Szerkesztette:
Lányi András
László Miklós

Szerzők:

Aczél Petra

Antalóczy Tímea

Bajomi-Lázár Péter

Bognár Bulcsu

Kósa Éva

Kovács Gábor

Lányi András

László Miklós

Molnár Attila Károly

Nemesi Attila László

Pörczi Zsuzsanna

Tallár Ferenc

Vajda Zsuzsanna

Z. Karvalics László

Sorozatszerkesztők:
Koltay András
Nyakas Levente

© Aczél Petra, Antalóczy Tímea, Bajomi-Lázár Péter, Bognár Bulcsu, Kósa Éva, Kovács Gábor, Lányi András, László Miklós, Molnár Attila Károly, Nemesi Attila László, Pörczi Zsuzsanna, Tallár Ferenc, Vajda Zsuzsanna, Z. Karvalics László, Budapest, 2014

© Wolters Kluwer Kft., Budapest, 2014

A Wolters Kluwer Kft. az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének a tagja.

Bevezető

Az efféle tanulmánygyűjtemények bevezetőjében illik udvariaskodni. Tapintatból, a szerzők egymással olykor homlokegyenest ellenkező nézetei iránt. A Kiadó kedvéért, akit próbálunk megnyugtatni, hogy azt kapta, amire számított. Az olvasóval szemben pedig a bevezető a sommelier szerepét játssza, aki az illatok és zamatok rejtett gazdagságára hívja fel a figyelmet, amit az magától talán észre se venne – ha ugyan létezik egyáltalán (olvasó, rejtett gazdagság). Ezért a bevezetőt leghelyesebb átlapozni. Hogy ezt megelőzzem, csapok is bele mindjárt a lecsóba.

Válogatásunk a médiával foglalkozó, elismert hazai szerzők nézeteit mutatja be. Reményeink szerint kiderül belőle, hogy médiatudomány – nem létezik. A szó hagyományos, diszciplináris értelmében másról kell hogy beszéljen a kommunikációs rendszerek kutatója, a szociológus, a pszichológus, a nyelvész, a politológus és a politikai filozófia művelője. Ha igaz az, hogy minden szakterület illetékessége addig és csakis addig terjed, ameddig a saját előfeltevései szerint, a maga fogalmi keretei között konstruált tárgyról nyilatkozik, akkor nem szabad, hogy megtévesszen bennünket a téma azonossága: nincs közös valóságunk, se virtuális, se háromdimenziós.

Egyébként nem biztos, hogy nincs. A diszciplináris határokon kiserkenő új és új interdiszciplínák zavarba ejtő sokasága óhatatlanul kételyt ébreszt a tudományterületek mint nyelvjátékok elhatárolásának hagyományos (alapjában véve posztmodern, és máris „hagyományos”?) eljárása iránt. Lehet, hogy a tudomány mégsem így működik, s a szaktudományok csupán eszközök egy közös cél, egy-egy újonnan felismert probléma megértésének szolgálatában? A problémaközpontú megközelítés egyenesen megkívánja a különféle kompetenciákkal rendelkező szakemberek együttműködését. De fogják-e érteni egymást? Fogják, ígéri a kései Wittgenstein, aki szerint a nyelvi megértés alapja nem a definíciókban való egyetértés, hanem az életformák közössége.

Ha akarjuk, értjük egymást: tehát nincs akadálya az ésszerű egyet-nem-értésnek! Vajon miért nem élünk vele? Szerzőink véleménye között markáns különbségeket fedezhetünk fel. Azonban nem tudunk róla, hogy ezeket élőszóban vagy írásban megvitatták volna. Bajomi-Lázár Péterrel folytatott szóváltásunkat a közszolgálati médiáról egy kicsit példának szántuk: lehet és érdemes vitatkozni. Még az sem kizárt, hogy eközben jobban megértjük egymás álláspontját. Mert aki nem ad esélyt a mások igazságának, és nem képes igazán odahallgatni arra, amit az övétől különböző meggyőződés képviselői mondanak, az szellemi pályájának a végére ért. Minden a vitából fakad. S bár nézeteltérésben nincs hiány, vitára mégis csak ritkán kerül sor. Mifelénk nem divat együtt konferenciázni, egy folyóiratban publikálni olyanokkal, akik nem elég intelligensek ahhoz, hogy egyetértsenek velünk. De ha ennyire eltökélten hiszünk a magunk igazságában, miért nem folytatunk legalább hitvitákat eretnek ellenfeleink téveszméinek leleplezése végett? Miért olyan egyhangú a hazai szellemi élet? (Kéthangú, de abból egy helyen és egy időben mindig csak az egyik hallható, a másik nincs jelen, s így mindannyian egyre biztosabbak vagyunk a magunk igazában – „senki” se mond ellent nekünk. S ha mégis: tudjuk, merről fúj a szél.)

Hogy mi az, ami ilyen kérlelhetetlenül osztja két, egymással gyakorlatilag nem érintkező félre az úgynevezett szellemi életet, erre a kérdésre mindenki nyomban tudni véli a választ, pedig az nem is olyan magától értetődő. Mert nem igaz, hogy a közhatalomért vetélkedő táborok szellemi programok, vagy akár csak politikai filozófiák mentén szerveződnek; azt pedig még kevésbé gondolhatjuk, hogy létezik „baloldali” és „jobboldali” médiaelmélet, szociológia, esztétika vagy etika. Komolyan akkor sem állíthatunk ilyesmit, ha egyébként balnak és jobbnak a politikában esetleg máig érvényes jelentést tulajdonítunk. A tudományt éltető vita és párbeszéd hanyatlásáért tehát nem okolhatjuk a politikát, legfeljebb ürügyként hivatkozunk rá. Háborúban hallgatnak a múzsák: a kultúrkampfban beálló hadiállapot felment bennünket a nekünk nem tetsző tudományos vagy művészeti irányzat képviselőivel való érdemi vita kockázata alól. Büszkén és dacosan hárítjuk el a közös fellépést – nem fraternizálunk „velük”. És hallgatólagosan elfogadjuk, hogy a pozíciók betöltésénél ne a teljesítmények döntsenek, hanem a hovatartozás. Elfogultságra elfogultsággal válaszolunk: szemet szemért, fogat fogért.

Ami a médiaelméletben uralkodó „kritikai” és „strukturalista” irányzatok vitáját illeti, az ezeket elválasztó szakadékról mindenesetre elmondható, hogy az merőleges a politikai lövészárkokra. Egyaránt létezik baloldali és konzervatív médiakritika, valamint (bal)liberális illetve neokonzervatív apológia. Az újbaloldali és posztmarxista médiakritika az élet minden területére kiterjedő ellenőrzés és manipuláció egyre újabb formáit leplezi le a mediatizált tömegkultúra jelenségeiben. A techno-telemédiumokban látja a tudáshatalom koncentrálásának, egyúttal kisajátításának leghatásosabb eszközeit. Társadalomképük, kultúrafelfogásuk alapját a frankfurti iskola és a francia posztmodernek nézetei alkotják. Mondanom sem kell, hogy tőlük merőben különböző pozíciót foglalnak el a konzervatív kritika képviselői, akik az életformák gazdag sokféleségét, a magas kultúra normativitását, a közösségek és a hagyomány identitásképző erejét féltik az elektronikus kommunikáció globális hálózataitól. (Bár ez sem bizonyos: a föld gömbölyű, ezért a radikális modernitáskritika balra és jobbra tartó alakulatainak útja valahol összetalálkozik, például az ökológiai világnézet jegyében.)

Csakhogy a kritikai elméletek divatja leáldozóban van. A Gutenberg-galaxis végét kísérő pánik elmúlt – vagy nem jut többé kellő terjedelmű médiafelülethez. Úgy tűnik, hogy a médiával foglalkozó tudományos közlemények nagyobb és tekintélyesebb része egy ideje inkább azzal foglalkozik, hogy bemutassa, miként domesztikálja civilizációnk az elektronikus bestiát, hogyan zajlik a mindennapi élet az új virtuális fórumokon és piacokon. A döntő fordulatot minden bizonnyal a web 2.0, azaz a közösséginek nevezett hálózatok viharos térhódítása okozta. Az ellenőrizhetetlen és korlátozhatatlan, vagyis (!?) szabad véleménycsere új lehetősége felett érzett eufória elnémította az ellenvetések egy jelentős részét. A libertárius utópia megvalósulni látszik: végre a farok csóválja a kutyát. Mindenki boldogan élhet a maga virtuális univerzumában, s nemcsak a társak egyetértésére nem szorul többé, de önmagával sem kell mindenáron azonosnak lennie, élhet szabadon: inkognitó.

Merőben más húrokat pengetnek a neokonzervatív-neostrukturalista irányzatok követői, de az is mind édes zene a software- és hardware-előállítók fülének. (Bocsánat, de ne tegyünk úgy, mintha nem korunk legjövedelmezőbb üzletágáról beszélnénk.) A kommunikációs hálózatok virtuális világában végezhető műveleteknek, mondják, nincs talán köze az autonóm személyiséghez, se más egyéb aufklér illúziókhoz, ideje is megszabadulni tőlük. Az autonómia fogalma legfeljebb a kommunikáció médiumainak racionális önszabályozására értelmezhető. Niklas Luhmann és követői szerint a hálózatok társadalma éppen ezt nyújtja a szereplőknek: személytelen és ezért uralhatatlan, rugalmas és szilárd integrációt – mindenféle morális követelőzés és vita nélkül. A luhmanni rendszerelméletet valóban mintha a médiakutatók számára találták volna ki, körükben mégis jobban hódít egy másik, ha úgy tetszik, demokratikusabb változat (szokás neodurkheiminek nevezni), amelynek alapjait a tömegkultúra ideológusai vetették meg. Ez inkább a média áttetsző, felhasználóbarát, közösségteremtő mivoltát hangsúlyozza. Szerintük nincs szó a morális konfliktusok eltüntetéséről, éppen ellenkezőleg: azok végre a nagyközönség szeme láttára, egyenes adásban zajlanak nap mint nap, és önfeledt interaktivitásban, spontán rendeződnek.

Arra törekedtünk, hogy válogatásunkban mind a négyféle gondolkodásmód szóhoz jusson. A kötet szerkezete pedig szerzőink érdeklődésének megfelelően alakult: a fejezetek egy-egy időszerű, a közvéleményt is élénken foglalkoztató téma köré rendeződnek. A tanulmányok a közösségi hálózatoktól a közszolgálati médiáig a médiauniverzumban zajló változásoknak a kultúrára és a politikára, az egyén szocializációjára és társas kapcsolataira gyakorolt hatását vitatják.

A web 2.0 vagy újmédia jelenségeinek empirikus kutatási adatokkal alátámasztott értékelése talán egy következő kötet témája lesz, megítélésük azonban már egy jó ideje heves vita tárgya, melyhez szerzőink is hozzáfűzték a maguk gondolatait. A kapcsolódó terminológia még nem merevedett meg (ebben meg is hagytuk szerzőink szabadságát), de lassan tisztul a kép: a szenzációs újdonságokat kísérő, eltúlzott várakozások után ma már jól látható, hogy az úgynevezett közösségi hálózatokban zajló kommunikáció bár átalakította, mégsem forgatta fel fenekestül a technokultúra rendjét. Pontosabban, nem a technokultúra rendjét forgatta fel. „Ott”, a világhálón áramló beszéd- és képözönt továbbra is a nagy tartalomszolgáltatók tematizálják, nem a felhasználók milliós tömege. Ez utóbbiak szerepe inkább a kurrens tartalmak másodlagos feldolgozása terén nőtt úgyszólván határtalanná. Immár minden eszköz a rendelkezésünkre áll, hogy a technokultúra üzenetét önként, mintegy társadalmi munkában terjesszük. De minél több az üzenet és a kommunikációs csatorna, minél decentralizáltabb a rendszer működése, annál nehezebb azt ellenőrizni és befolyásolni. Rossz hír a demokráciának – ráadásul örömhírként terjesztik a közösségi hálózatok szép új világának lelkes népszerűsítői. Ezentúl egyetlen törvény működik: a nagy számok törvénye. S az ne volna eléggé demokratikus? De nem ám! A demokrácia tudtommal nem a sokaság, hanem a meggyőzés és megegyezés hatalma, olyan világ, amelyben nem a kattintások száma, hanem az érvek minősége számít. (Kimondottan ódivatú, elitista gondolatok ezek, csak azt nem tudom, hogy bal- vagy jobboldaliak. Ne tessék megijedni, a tanulmányok szerzői körültekintőbben fogalmaznak.) Olyan világ, amelyben a viszonyok átláthatóak, a szereplők azonosíthatóak, a nyilvánosan elhangzó kijelentések ellenőrizhetőek. Sokan vélik úgy, hogy ettől az ideáltól ma messzebb járunk, mint valaha.

Míg a centralizált rendszerek roppant sérülékenyek, a globális hálózatok úgyszólván kikezdhetetlenek. Annak idején mindenki tudta, hogy az állami televízió vagy a Népszabadság hazudik; ugyanakkor a párszáz példányban megjelenő, stencilen sokszorosított Beszélő, vagy egy kulturális folyóiratban megjelenő cikk híre futótűzként terjedt azok között is, akik nem olvasták, s így befolyásolhatta a közvéleményt. Szólásszabadságnak, demokráciának akkoriban nyoma se volt, viszont jól-rosszul, de működtek a közösségi kommunikáció szinte kiirthatatlan, interaktív hálózatai, amelyek mindig is léteztek! A kérdést tehát úgy tenném fel: vajon miféle következményekkel jár a közösségi interakció e világi hálózatainak, intézményeinek és színtereinek elsorvadása, s e funkciók áttelepítése a technomédiumok virtuális valóságába?

Egy példa: miközben az elolvasott betűk száma és az értesültség általános mértéke viharos növekedésnek indult, a tudományos és szépirodalom olvasottsága hanyatlik. Erre azt a megsemmisítő ellenvetést szokták tenni, hogy akik többet interneteznek, azok többet is olvasnak. Valóban. Az egyetemisták és a fiatal diplomások a legaktívabb internethasználók, s ők egyben a legbuzgóbb olvasók. Ha viszont olvasási szokásaikat – mennyiség és minőség tekintetében – összehasonlítjuk a szülők nemzedékével, egészen más összefüggésekre akadunk. Azt mondhatjuk, hogy az internet a legértékesebb olvasókat hódítja el a releváns irodalomtól. Értékes olvasó, releváns irodalom – ezek ugyebár politikailag kifejezetten inkorrekt kifejezések. Az emberiség számára nélkülözhetetlen tudást azonban, tetszik, nem tetszik, a mindenkori populáció egy igen kis része hozza létre és örökíti át az utódokra. Ez a tudás igen egyenlőtlenül oszlik el a különféle írásművek között. Többségét száz-kétszázezer karakternél hosszabb lineáris szövegekbe rejtették, melyek megértését kifejezetten akadályozná, ha az interaktivitásnak és hipertextualizálásnak bármi más módszerével élnénk, mint hogy megpróbáljuk őket helyesen érteni, és ezt az értelmet másokkal megosztani. Akár elektronikus üzenet formájában is. Bár én a beszélgetést többre tartom.

Ma már közhely, hogy a média uralma nem a kommunikáció módját változtatta meg, hanem magát a társadalmat. Nem arról van szó, hogy másképpen érintkezünk, hanem hogy másképpen élünk. Itt mégis egy furcsa kettős könyvelés tanúi lehetünk. Egyrészt a médiát, „médiahatást” vizsgáló szociológusok, pszichológusok, információkutatók ádáz vitákat folytatnak arról, hogy vajon az elektronikus műsorszórók és hálózati kapcsolatok szorítanak háttérbe minden egyebet, s szereznek monopóliumot a vélemények és kulturális minták formálására, vagy éppen ellenkezőleg, nekik köszönhető, hogy ilyen monopóliumok többé nem alakulhatnak ki, s a hálózatok csak arra valók, hogy ki-ki megtalálja a maga életformáját, híreit, Facebook-csoportját, elveszett kiskutyáját. Másrészt az életmód, a politikai magatartás és a kulturális trendek kutatói, különösen ha a ma felnövő nemzedékkel foglalkoznak, többé nemigen vitatják korábban népszerű és jelentős tevékenységformák hanyatlását, melyek a szereplők személyes ottlétéhez és együttlétéhez kötődtek, a természetjárástól a kulturális, sport- vagy politikai eseményeken való részvételig. A média tényleges hatásáról szerintem nem a mindig vitatható hatás- és tartalomelemzések, hanem az egyszerű időmérleg-számítások árulnak el a legtöbbet. Mi mindent nem csinálunk, amióta netizenekké lettünk?

Lehet, hogy a médiahatás valóságos dimenzióit nem a médiakutatók észlelik?

Lányi András

„Lapozz bele!” módban ezek az oldalak nem érhetőek el.

Kérjük, vásárolja meg a teljes elektronikus könyvet weboldalunkon.

This page is not available in preview mode.

Should you wish to access the complete text, please purchase the full version of this e-book at our webpage.