Gombos Katalin

Az Európai Unió

jogrendszere

és közjogának alapjai

Wolters Kluwer • Budapest, 2017

Kiadja a

Wolters Kluwer Kft.

Budapest, 2017

1117 Budapest, Prielle Kornélia u. 21–35.

Telefon: +36 (1) 464-5656

Fax: +36 (1) 464-5657

e-mail: info-hu@wolterskluwer.com

www.wolterskluwer.hu

Felelős vezető: Tóth Gábor, a Wolters Kluwer Kft. ügyvezetője

Kiadásért felelős: Fehér Nóra

A kiadványok szerkesztéséért felelős: dr. Rajházi Mónika

Felelős szerkesztő: dr. Frank Zita

Műszaki szerkesztés: Wolters Kluwer Kft.

Grafikai tervezés: Wolters Kluwer Kft.

Tördelés: Korrinfo Kft.

ISBN 978 963 295 650 3

Termékkód: YEB1692

Kiadványaink megtekinthetőek és megvásárolhatóak szakkönyvesboltunkban a Kiadó címén,

továbbá a shop.wk.hu portálon.

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás és a mű bővített, illetve rövidített változatának kiadási jogát is.

A Kiadó írásbeli hozzájárulása nélkül sem a teljes mű, sem annak bármely része semmiféle formában

(fotokópia, mikrofilm vagy más hordozó) nem sokszorosítható.

Szerző:

dr. Gombos Katalin

Kézirat lezárva:

2016. december

© Gombos Katalin, Budapest, 2017

© Wolters Kluwer Kft., Budapest, 2017

Előszó

Gombos Katalin könyve az Európai Unió jogrendszerének és közjogának szakmailag megalapozott, mégis közérthető bemutatására vállalkozik. Nagy szüksége van erre az összefoglaló műre a magyar jogásztársadalomnak és a szélesebb nagyközönségnek egyaránt, hogy egyfajta szellemi bédekkerként adjon biztos iránymutatást egy folyton változó és kihívásokkal teli világban. Magyarságunkat ugyanis csak európaiságunkkal együtt tudjuk helyesen megélni.

A magyar nemzet először állammá alakulásával fejezte ki európai identitását, és ez a történelem során erős nemzeti meggyőződéssé érett. Ezt fejezi ki Alaptörvényünk Nemzeti Hitvallása azzal, hogy büszkék vagyunk arra, hogy Szent István királyunk ezer évvel ezelőtt szilárd alapokra helyezte a magyar államot, és hazánkat a keresztény Európa részévé tette. Népünk tehetségével és szorgalmával gyarapította Európa közös értékeit, és „[h]isszük, hogy nemzeti kultúránk gazdag hozzájárulás az európai egység sokszínűségéhez.”[1] Ebből az európai identitásból egyenesen következett az, hogy a rendszerváltást követően Magyarország folyamatosan törekedett az európai integrációban való részvételre, amit országos ügydöntő népszavazás hagyott jóvá óriási többséggel.

A magyar alkotmányos identitás mint az európai identitás hordozója új fejlődési szakaszába lépett Magyarország európai uniós csatlakozásával és ezáltal az európai jog magyarországi alkalmazási kötelezettségével. Később, a 2009-ben hatályba lépett Lisszaboni Szerződés tovább mélyítette, és a korábbiakhoz képest jelentős változásokat eszközölve új alapokra helyezte az európai integrációt. Számos fontos újítás mellett bevezette a „nemzeti identitás”, illetve az „alkotmányos identitás” fogalmát. Ennek következtében az EU jelenleg a „már‒még” relációjában értelmezhető: már régóta több, mint egy klasszikus nemzetközi szervezet, de még mindig kevesebb, mint egy állam. A közös célkitűzéseik elérése érdekében a tagállamok hatásköröket ruháztak át az Unióra, amely hatáskörök egy sajátos típusú nemzetközi szerződéssel létrehozott sui generis jogrendszer és azt érvényesítő intézményrendszer útján kerülnek gyakorlásra. Az Európai Unió jogrendjének történelmi jelentőségű újdonsága éppen ez a különleges, nemzetközi jog alapján létrehozott, de nem a nemzetközi jog alapján, hanem egy sajátságos jog- és intézményrendszer közbejöttével működtetett állami együttműködési rendszer, amelyet Gombos Katalin jelen munkája kiválóan mutat be.

Az Európai Unióról szóló Szerződés 4. cikk (2) bekezdése alapján a tagállami alkotmányokat értelmező és alkalmazó fórumok számára megfelelő tér nyílhat a kooperációra a bírósági együttműködés, az ún. Verfassungsgerichtsverbund keretében. E körben meghatározó jelentőségű lesz, hogy az Európai Unió Bírósága a tagállami alkotmány és az uniós jog ütközése esetén a jövőben mennyiben tér ki érvelésében arra, hogy az adott szabály kapcsolatban áll-e a tagállam alkotmányos identitásával, illetve hogy mennyiben veszi figyelembe azt, hogy az adott tagállam alkotmányának értelmezésére hivatott bírói fórum miként értelmezi az érintett tagállam alkotmányos identitását.

Az integráció közös nagy munkájából természetesen a magyar Alkotmánybíróság is kiveszi a maga részét. 2016 novemberében például három típusú kontrollmechanizmust állapított meg az uniós aktusok vonatkozásában. Ezek közül az első az úgynevezett alapjogi fenntartás, amely az alapjogok lényeges tartalmának védelmét mint az alapjogi minimummérce alkalmazási lehetőségének fenntartását jelenti azzal, hogy az Unióban elért alapjogvédelem, így egyebek mellett az Alapjogi Charta elfogadása miatt alapvetően vélelem áll fenn az uniós jogi aktusok alapjog-konformitása mellett. Ezenkívül a magyar Alkotmánybíróság fenntartotta hatáskörét az ún. szuverenitáskontroll és az identitáskontroll lefolytatására is. Az alkotmányos identitás fogalma alatt Magyarország alkotmányos önazonossága értendő, amelynek tartalmát az Alkotmánybíróság az Alaptörvény egésze, illetve egyes rendelkezései alapján az Alaptörvény értelmező rendelkezésének megfelelően azok céljával, a Nemzeti Hitvallással és történeti alkotmányunk vívmányaival mint értelmezési kerettel összhangban, esetről esetre bontja ki.

A tagállamok egymás közötti és az Unió központi intézményeivel folytatott párbeszéd, illetve az erre alapozott ún. kompozit alkotmányosság még hosszú ideig a XXI. század megkerülhetetlen európai forgatókönyve marad, annak tényleges tartalmáról pedig érdemi és nyitott vitát kell folytatni, amely során minden lehetséges nézetet ütköztetni szükséges. A megoldás csak az együttműködés és a kölcsönös érdemi, nem csak egyirányú intézményi és bírói párbeszéd megteremtése és fenntartása lehet. Bízom benne, hogy Gombos Katalin e könyve is hozzájárul e konstruktív dialógus kialakításához!

Sulyok Tamás

az Alkotmánybíróság elnöke

1. Az Európai Unió rövid története

1.1. Az integrációs törekvések kezdetei

Európában integrációs törekvésekkel[2] több történelmi korban, több neves gondolkodó elképzelései között találkozhatunk. Kiemelve ezek közül néhány fontosabbat, elmondhatjuk, hogy az európai egység, a békében élő Európa gondolata korán felvetődő ötlet volt. Találkozhatunk vele Pierre Dubois-nál,[3] aki 1305-ben hercegekből álló tanács felállítását javasolta, melynek feladata a keresztény értékek védelmezése mellett a béke biztosítása lett volna. Míg Dubois a keresztény világ egysége kapcsán a pápa fensőbbségét hangsúlyozza, Dante[4] Az egyeduralomról (De Monarchia) című állambölcseleti művében a császári hatalom jogainak védelméről írt a pápaság túlzó hatalmi törekvéseivel szemben. Úgy látta, hogy egy egyetemes birodalom képes arra, hogy biztosítsa a rendet és a békét a hatalma alatt álló országok számára.

Kelet-Közép-Európában az európai egységgondolat megvalósításának terve először a XV. században jelent meg. Az európai államszövetség első tervezetét Anton Marini[5] fogalmazta meg. Értekezése a De Unicone Christianorum contra Turcas (Törökkel szembeni keresztény egység) címet viselte. A Podjebrad György[6] szolgálatában álló legátus 1464-ben újabb béketervezetet fogalmazott meg. A terv fontos jellemzője volt, hogy míg a külügyek területén föderatív együttműködést irányzott elő (a többségi döntéshozatal mindenkire kötelező), addig a belügyekben meghagyta az uralkodók teljes szuverenitását.

Az európai egységgondolat a XVII. században egyre egzaktabb formát kezdett ölteni. Maximilien de Béthune, ismertebb nevén Sully hercege[7] Memoárjaiban felvázolt tervek szerint a birodalmi hegemóniát az államok közötti szövetség váltaná fel, az államok által választott legfőbb vezetővel. Sully legfőbb célja az európai államok együttműködésének eredményeként az európai béke megteremtése volt. Kiemelte, hogy mindez határozott előnnyel járna egyrészt a gazdaság, másrészt a közös védelmi politika terén (török elleni hatékonyabb fellépés). Új elem az elképzelésben közös intézmények bevezetése, melyeknek élén az európai monarcha állna. A legfontosabb közösségi szerv az Európai Tanács, amely több szekcióra osztódhatna, alattuk pedig regionális tanácsok működnének.

William Penn[8] 1693-ban felvetette, hogy közös európai parlamentre lenne szükség. A XVIII. században az újkor második univerzális kongresszusán, 1713-ban Utrechtben került sor Saint-Pierre[9] béketervének bemutatására. Ebben közös európai uralkodó, kormány és parlament is szerepelt. A szövetségben az államok közti viszonyokat egy kidolgozandó nemzetközi jogi rendszer szabályozta volna. Saint-Pierre elképzelése a politikai unió mellett konkrétabb elképzelésekkel rendelkezett a gazdasági unió megteremtésére is.

Jeremy Bentham[10] az általa felvázolt programban az európai béke megteremtése érdekében tett javaslatokat a gazdasági rend reformjára irányuló tervekkel keverve. Azt feltételezte, hogy a két nagyhatalom, Anglia és Franciaország megegyezésével létrejöhet a kontinens stabilitása, amit a továbbiakban egy választott bíróság segítségével lehetne fenntartani. Saint-Simon[11] Az európai társadalom újjászervezéséről című művében egy, a nemzeti határokon túllépő, univerzális és internacionális társadalmi, politikai szerveződés létrehozásáról írt. Az angol parlamentarizmus már jól bevált szerkezetére épülő európai konföderáció létrehozását ajánlotta, melynek élén egy hatalom nélküli király, illetve egy kétkamarás parlament áll. Saint-Simon igyekezett egy olyan új európai szerveződést felállítani, amelynek létrehozása mentes a háborúktól. Victor Hugo[12] híres beszédét a III. Nemzetközi Békekonferencián[13] tartotta Párizsban. Hugo használta először az Európai Egyesült Államok kifejezést.

Az első világháborút lezáró béketárgyalásokkal összefüggésben Woodrow Wilson[14] amerikai elnök az új világrend kialakításának főbb vonalait meghatározó modelljét 1918-ban dolgozta ki. A tizennégy pontos modellben vázolt elképzelései közül csupán a népek szövetségének ideája talált partnerekre. A Népszövetség alapokmány-tervezetének preambuluma fogalmazta meg a szervezetet életre hívó alapvető célokat, úgymint a nemzetközi béke és biztonság fenntartása, valamint a nemzetközi együttműködés elősegítése.

Jelentős integrációs törekvései voltak a Richard Nikolaus Coudenhove Kalergi[15] által vezetett Páneurópa Mozgalomnak. Kalergi 1923-ban megjelent Páneurópa című írásában olyan Európai Föderációról olvashatunk, amelynek fő célja a háború megelőzése és a béke fenntartása. A Kalergi által meghirdetett európai föderalista gondolat számos gazdasági és politikai szakemberre ösztönzőleg hatott. Az európai egységtervek közül a két világháború között, az államok közti legmagasabb szinten és a legszélesebb nyilvánosság előtt tárgyalt elképzelés a Briand Memorandum volt. A Memorandum 1929-ben a korszakhoz képest merész ötletet vetett fel: Európa föderális egyesítését javasolta. Hivatalos formában a nemzetközi politika akkori legmagasabb szintű fórumán, a Népszövetség X. Közgyűlésén 1929. szeptember 5-én vetette föl az európai államok közötti szorosabb kötelék megteremtésének szükségességét. Ekkor bízták meg a részt vevő államok azzal, hogy készítsen el egy olyan memorandumot, amelyben felvázolja a legfontosabb kérdéseket és kidolgozza az Európai Unió tervét. A memorandum 1930-ra készült el. Az Európa-eszme meghirdetésének időpontja már nem kedvezett a terv megvalósulásának. Az addig jobbára csak magánkezdeményezésekben felbukkanó Európa-gondolat most először a politika szintjére emelkedett, de az egyes országok mint a helyzetüket nem döntően meghatározó kérdésként vitatkoztak róla, és senki sem támogatta olyan formában, ahogy Briand[16] szerette volna. Anglia, Olaszország és Németország is különböző kifogásokat emeltek a terv egyes részei ellen, így a megvalósítást megvétózták. A memorandum egy olyan általános szerződést javasolt, amely megerősítené az európai államok közötti szolidaritást, politikai, gazdasági és szociális téren való együttműködést. A terv négy fő témakört emelt ki: az Európai Unió intézményeit, az Európai Föderáció alapelveit, a gazdasági együttműködést, a gyakorlati megvalósítást. Fontos gondolata, hogy bármilyen európai egység megteremtése csak gazdasági alapokról indulhat el, hiszen Európa gazdasági kiegyenlítése további fejlődés egyetlen lehetséges alapja.

A II. világháború indította el az európai egység iránti érdeklődés újabb hullámát, melyben újra felbukkant az egység gondolata. Sokan úgy vélték, a föderális Európa megteremtésének még a gazdasági újjáépítést is meg kell előznie. Az egyesülés gondolata Olaszországban jelent meg először. Altiero Spinelli[17] 1941-ben írt művének, majd az olasz aktivisták által szervezett konferenciasorozatnak, amelyet 1944 júliusában, Genfben tartottak, az egység gondolata volt a fő kérdése. Ennek során létrejött egy Spinelli által fogalmazott dokumentum, amely írott alkotmányt és nemzetek feletti kormány létrehozását követelte, valamint közös hadsereget. Közös bíróság is működött volna, amelynek hatáskörébe az alkotmány értelmezése, valamint a föderáció tagállamai közötti bíráskodás tartozott volna.

1.2. A II. világháború befejezését követő helyzet Európában

A világháború óriási károkat okozott, az európai gazdaságok romokban hevertek, régi politikai rendszerek váltak hiteltelenné. Az is egyre inkább világossá vált, hogy Európa kétpólusú hatalmi befolyás alá került. Az a két centrum, amely befolyásolta, majd később több mint 40 évre megosztotta Európát, az Egyesült Államok és a Szovjetunió volt. II. világháborús szövetségüket siker koronázta, 1945-ben azonban az vált a legfőbb kérdéssé, hogy két ilyen egymástól gyökeresen eltérő berendezkedésű, gazdaságú, társadalmú, politikai kultúrájú és a háború folyamán egymással szemben kölcsönös bizalmatlanságot tanúsító állam képes, illetve hajlandó-e a béke viszonyai között együttműködni. Európában a második világháborút követő átmeneti időszak (már nem szövetségesek, de még nem ellenfelek) 1947 táján ért véget. Addigra a győztes hatalmak közötti kapcsolatok egyre feszültebbé, fagyosabbá váltak, a hidegháború időszaka hamar beköszöntött. Harry S. Truman[18] amerikai elnök 1947. március 12-én a kongresszushoz intézett beszédében hirdette meg a Truman-elvet a görög polgárháború idején. A Truman-doktrína szerint az Egyesült Államok nem tűri el a második világháború után kialakult status quo erőszakos megváltoztatását, és gazdasági, illetve katonai segítségnyújtással beavatkozik azon országokban, ahol a kommunizmus térhódítása fenyeget. A doktrína gazdasági problémákra nem kínált megoldást, erre volt hivatott a Marshall-terv. A Marshall-terv célja az volt, hogy talpra állítsa a második világháborús pusztítások után Európát, az európai országok gazdaságát. Az 1947-ben bejelentett Marshall-terv, azaz az Európai Újjáépítési Program, minden ország számára felajánlotta az Egyesült Államok pénzügyi segítségét egy erre a célra létrehozott szervezeten, az OEEC-n keresztül. A szervezethez ténylegesen csak 18 nyugat-európai állam csatlakozott. Az 1948-ban megalakult OEEC, Európai Gazdasági Együttműködési Szervezet feladata a Marshall-terv keretében nyújtott segély koordinálása volt.[19]

Európa kettészakadása eddigre világossá vált, a nyugat-európai újjáépítést szolgáló Marshall-terv ellensúlyozására a Szovjetunió és öt közép-kelet-európai ország[20] részvételével 1949. január 25-én létrejött a Kölcsönös Gazdasági Segítség Tanácsa (KGST) mint Európa keleti felének gazdasági integrációs szervezeti formája.

1.2.1. Politikai együttműködés

A Dunkerque-i szerződést 1947-ben kötötte Anglia és Franciaország. Ez volt az első európai biztonsági paktum a második világháború után. 1948. március 17-én Belgium, Franciaország, Luxemburg, Hollandia és az Egyesült Királyság megkötötte a Nyugati Unióról szóló brüsszeli szerződést. A megállapodás gazdasági, szociális és kulturális együttműködésről, valamint kollektív önvédelemről szólt. A szerződés lényegében kiterjesztette az előző évben Nagy-Britannia és Franciaország között született Dunkerque-i szerződésben vállalt kötelezettségeket. A szerződés fő célja a tagállamok kölcsönös védelme volt egy esetleges német agresszióval, illetve a Szovjetunió fenyegetésével szemben. A szerződést 50 évre kötötték, és alapjául szolgált az Észak-Atlanti Szerződés Szervezetének (North Atlantic Treaty Organisation, NATO), valamint a Nyugat-Európai Uniónak (WEU). 1954. október 23-án londoni és párizsi konferenciák után Olaszországot és Nyugat-Németországot is felvették a Nyugati Unióba, amelyet egyúttal átneveztek Nyugat-Európai Unióvá. A szerződés gazdasági, szociális és kulturális előírásai nem valósultak meg, a védelmi vonatkozásai pedig a NATO megalakulásával jelentéktelenné váltak. Az Észak-Atlanti Szerződés Szervezetét 1949. április 4-én alapították meg Washingtonban. A szövetség célkitűzései értelmében a tagállamok minden politikai és katonai eszközt igénybe vesznek a tagországok szabadságának és a biztonságának megőrzése érdekében. A Nyugati Unióban csak európai országok vettek részt, a NATO-t azonban már az Egyesült Államok és Kanada részvételével hozták létre.[21] A mai NATO 28 észak-amerikai és európai ország szövetsége.[22]

A Varsói Szerződés megalakítására az NSZK újrafelfegyverzése és a Nyugat-európai Unió megalakulása ellenlépéseként került sor. A Varsói Szerződés a közép- és kelet-európai szocialista országok védelmi katonai-politikai szervezete. Varsóban alapították meg 1955. május 14-én a Szovjetunió javaslatára, amely a szervezeten belül csaknem az összes hatalmat birtokolta.

1.2.2. Az Európa Tanács létrejötte

A II. világháború utáni politikai környezetben említést kell tenni Winston Churchill[23] politikai tevékenységéről. Churchill elhíresült fultoni beszédének (vasfüggöny-beszéd, Iron Curtain Speech), amelyet 1946. március 5-én a Westminster College-ban, Fultonban mondott el díszdoktorrá avatása alkalmából, történelmi jelentőségét több tény is bizonyítja: a történészek nagy része innentől számítja a hidegháború kezdetét.

Az európai integráció szempontjából jelentős, 1946. szeptember 19-én elmondott zürichi beszédében egy regionális szövetség, az Európai Egyesült Államok gondolatát vetette fel. Churchill 1947-ben hozzálátott, hogy nemcsak beszédeivel, hanem a gyakorlatban is segítse az „Európai Család” újjáteremtését. Elsősorban a politikai integrációban gondolkodott. 1947. május 14-én, Londonban megtartották az Egyesült Európai Mozgalom (United European Movement) első nagygyűlését. 1947. december 13–14-én megalakult az Európai Egységmozgalmakat Koordináló Nemzetközi Bizottság. Az alakuló ülésen az Európai Parlamentáris Unió kivételével minden nagyobb, az európai integrációt szorgalmazó szervezet képviseltette magát. Az összefogás meghozta gyümölcsét: 1948. május 7–10. között Hágában megtarthatták az első Európa-kongresszust, amelyet már a fent említett Európai Egységmozgalmakat Koordináló Nemzetközi Bizottság szervezett. A tárgyalások folytatódtak. 1949. május 5-én Londonban Nagy-Britannia, Franciaország, Belgium, Hollandia, Luxemburg, Dánia, Görögország, az Ír Köztársaság, Izland, Norvégia, Olaszország, Svédország és Törökország aláírták az Európa Tanács (Council of Europe) alapító okmányát. Megalakulásával évszázados eszmék első lépését sikerült elérni egy egységesebb Európa felé. Az Európa Tanács keretén belül fontos lépés volt az 1950-ben, Rómában elfogadott Emberi Jogok Európai Egyezménye.

1.2.3. Az Európai Szén- és Acélközösség (ESZAK) létrejötte

A föderális Európát zászlajukra tűző mozgalmak kezdetben úgy képzelték, hogy a politikai integráció adhatja a megfelelő impulzust az integrációs folyamat kiterjesztéséhez. A szimbolikus jellegű Európa Tanács megalakítása után ezt az álláspontjukat kezdték átértékelni: a politikusok zöme egyre inkább úgy vélte, hogy az európai integráció építését, megszilárdítását a gazdasági együttműködés oldaláról célszerű elkezdeni. Robert Schuman[24] francia külügyminiszter felismerte, hogy az európai kontinens tartós békéje csak Németország és Franciaország összefogásával jöhet létre. Mivel ez a politika színterén a két ország több évszázados történelmi szembenállása miatt nehezen volt megvalósítható mindössze öt évvel a második világháború lezárása után, ezért – Churchill-lel ellentétben – az integrációt először gazdasági szempontok felől közelítette meg. Franciaország szempontjából egy szupranacionális szervezet létrehozása egyben a német ipar ellenőrzését is jelentette volna, az NSZK szempontjából pedig az integrációtól a Nemzetközi Ruhr-hatóság megszűnése és az országnak a nyugat-európai rendbe való teljes betagozódás felé vezető úton az első lépés megtétele volt várható. Erre az elképzelésre alapozva, a francia–német ellentét újbóli kialakulásának kizárását, illetve a két fél közötti együttműködés biztonsági garanciáinak megteremtését megcélozva hirdette meg „Európáért” című kiáltványában[25] Robert Schuman 1950. május 9-én[26] a később Schuman-tervként elhíresült programot, amelyet Jean Monnet,[27] a francia kormány tervezési részlegének vezetője irányításával készítettek. Ez megteremtette az európai integráció alapjait, a későbbi Európai Unió alapkövét jelentve.

Az európai egységgondolat, valamint a francia–német megbékélés elkötelezett híveként ismert Schuman és Monnet tervének célja nem más volt, mint egy francia–német tengely köré szerveződő európai föderáció megteremtése. Programjuk megvalósítása érdekében az európai integráció bázisának egy olyan területet választottak, amely a térség békéjének, stabilitásának szempontjából kulcsfontosságú. Koncepciójuk váza az a tézis volt, hogy a szén- és acélipar központi ellenőrzése révén ellehetetlenül az esetleges önálló háborús készülődés. Ennek érdekében a Schuman-terv a német szén és a francia vasérc közös piacának megteremtését tűzte ki célul, amely amellett, hogy a béke fenntartásának biztosítékaként szolgált, számos gazdasági előnnyel is járt. A negyvenes-ötvenes évek fordulóján Európa-szerte jelentős hiány mutatkozott szénből és acélból egyaránt, így a rendelkezésre álló készletek jól kidolgozott, koordinált felhasználása gazdasági szempontból is indokolta az integráció megvalósításának szükségességét az említett területeken.

A Schuman-terv javasolta, hogy a francia–német széntermelést egy közös Főhatóság alá rendeljék egy olyan szervezet keretében, amelyhez a térség más országai is csatlakozhatnak. A Konrad Adenauer[28] vezette Németország lelkesen fogadta a francia javaslatot. Azonban a britek, akik nem kívántak túllépni a hagyományos kormányközi együttműködés keretein, kategorikusan elutasították a szupranacionális alapon létrejövő és működő szervezethez való csatlakozást. Az integrációt maximálisan támogató Benelux-államok, valamint a háborút követő időszakra jellemző elszigeteltségből kitörni igyekvő Olaszország viszont már az első körben jelezte csatlakozási szándékát.

A Schuman-terv végeredményeként Franciaország, Németország, Olaszország és a három Benelux-állam 1951. április 18-án Párizsban aláírta az Európai Szén- és Acélközösségről (ESZAK-ról), más néven a Montánunióról szóló szerződést,[29] amely 1952. július 25-én lépett hatályba. Az új szervezet intézményrendszerének kidolgozásakor a szupranacionális, föderatív jellemvonások kerültek előtérbe. A Főhatóság tagjait a kormányok jelölték ki, döntéseit önállóan, a közösségi érdekek figyelembevételével, tiszteletben tartásával hozta. A tagállamok létrehozták a szakminisztereikből álló Tanácsot is, amely kormányközi testületként, a Főhatóságot ellenőrző, valamint jogalkotó szervként működött. Az ESZAK Szerződés emellett felállította a tagállamok parlamentjeinek delegáltjaiból álló, konzultatív szerepkörrel felruházott Közgyűlést, valamint a vitás jogi kérdések rendezését segítő Montánunió Bíróságát. A szervezet Főhatóságának első elnöke Jean Monnet lett, az ő nevével fémjelzett korszak az Európa Unió történetében sikerkorszakként vált ismertté.

1.2.4. Az Európai Gazdasági Közösség (EGK) és az Európai Atomenergia Közösség (Euratom) létrehozása

1.2.4.1. Az EGK

Az ESZAK sikerei nyomán hamar elkezdődött a továbbgondolkodás átfogó, most már nem csak egy gazdasági szektorra kiterjedő integrációs szervezet lérehozására. 1955-ben a hat állam külügyminiszterei az olaszországi Messinában találkoztak, hogy megindítsák Európa felépítésének új szakaszát, és létrehozzanak egy közös piacot. A hat állam megegyezett, hogy Henri Spaak vezetésével felállítanak egy kormányközi bizottságot, amely megvizsgálja a különböző javaslatokat és jelentést tesz róluk. A Spaak-bizottság vizsgálódásainak körét két kérdésre szűkítette le: egyrészt a közös piacra, illetve a nukleáris energiaközösséggel kapcsolatos elképzelésekre. A bizottság munkájának eredményeként az ESZAK-ot alapító hatok Rómában 1957. március 25-én aláírták az Európai Gazdasági Közösséget (EGK) és az Európai Atomenergia Közösséget (Euratom) létrehozó szerződéseket. A Római Szerződések 1958. január 1. napján léptek hatályba. Az EGK Szerződést és az Euratom Szerződést gyakran nevezik Római Szerződéseknek, míg ha ezt a kifejezést csak egyes számban Római Szerződésként használják, akkor ez az Európai Gazdasági Közösséget létrehozó Szerződést, az EGK Szerződést jelenti.

Az EGK feladatául tűzte, hogy a közös piac létrehozásával, valamint a tagállamok gazdaságpolitikáinak fokozatos közelítésével a Közösség egész területén előmozdítja a gazdasági tevékenységek harmonikus fejlődését, a folyamatos és kiegyensúlyozott gazdasági növekedést, a nagyobb stabilitást és az életszínvonal gyorsabb emelkedését, valamint a tagállamok közötti kapcsolatok szorosabbá tételét.[30] Ezen elképzelések megvalósítása céljából az EGK tevékenysége a következőket foglalta magában:[31]

– a tagállamok között az áruk behozatalára és kivitelére vonatkozó vámok és mennyiségi korlátozások, valamint minden más, azokkal azonos hatású intézkedés eltörlése;

– közös vámtarifa létrehozása, és a harmadik országokkal szemben közös kereskedelempolitika kialakítása;

– az áruk, a személyek, a szolgáltatások és a tőke tagállamok közötti szabad mozgását gátló akadályok eltörlése;

– közös politika elfogadása a mezőgazdaság területén;

– közös politika elfogadása a közlekedés területén;

– olyan rendszer bevezetése, amely megakadályozza a közös piaci verseny torzulását;

– olyan eljárások alkalmazása, amelyek révén a tagállamok gazdaságpolitikái összehangolhatók, és fizetési mérlegük egyensúlyzavarai kiküszöbölhetők;

– a tagállamok jogszabályainak közelítése a közös piac megfelelő működéséhez szükséges mértékben;

– egy Európai Szociális Alap létrehozása a munkavállalók foglalkoztatási lehetőségeinek javítása és az életszínvonaluk emeléséhez való hozzájárulás érdekében;

– egy Európai Beruházási Bank létrehozása új források megteremtése útján a Közösség gazdasági növekedésének elősegítése céljából;

– a tengerentúli országok és területek társulása a kereskedelmi forgalom növelése és a gazdasági és társadalmi fejlődés közös elősegítése érdekében.

A célok megvalósítására jól strukturált intézményi hálózatot hoztak létre. A közös piac megfelelő működésének és fejlődésének biztosítása érdekében a Bizottság gondoskodott a Szerződés és a Szerződés alapján az intézmények által hozott rendelkezések alkalmazásáról, ajánlásokat fogalmazott meg vagy véleményt adott a Szerződésben szabályozott kérdésekben, a Szerződésben előírt módon saját döntéshozatali hatáskörrel rendelkezett, és részt vett a Tanács és a Közgyűlés jogi aktusainak kialakításában, valamint gyakorolta a Tanács által a Tanács rendelkezéseinek végrehajtása céljából ráruházott hatáskört.[32] A Bizottság 9 tagját a tagállamok nevezték ki megújítható négyéves periódusra. Székhelyéül Brüsszelt jelölték ki. A Bizottsággal párhuzamosan működött a Tanács, amely a tagállamok kormányainak szerveként az elképzelések összehangolásának nehéz feladatát látta el. A Tanács fő feladata volt biztosítani a tagállamok általános gazdaságpolitikájának összehangolását, ezen túl döntéshozatali hatáskörrel rendelkezett.[33] A Tanácsba minden kormány egy-egy tagját delegálta. Bár a Tanácsnak hat tagja volt, 17 szavazatot osztottak el közöttük, az egyes államok szavazatait nagyságuk alapján súlyozva. Az egyszerű többséget igénylő kérdéseket bármely 2 nagy állam el tudta dönteni, ha maga mellé állított egy kisebbet. Valójában az egyszerű többség csak hat kisebb területen volt alkalmazható. A legtöbb ügyben egyhangú döntésnek kellett születnie, s bármely tagállam élhetett a vétójogával. Az EGK-n belül is felállítottak egy nemzeti érdekcsoportokat tömörítő tanácsadó testületet, a Gazdasági és Szociális Bizottságot. Ez megmaradt tanácsadó testületnek, tagjait négyéves periódusra nevezték ki. Az EGK harmadik fő intézménye a Közgyűlés[34] lett, 142 taggal.[35] Elsősorban tanácsadói és felügyeleti hatáskörök gyakorlásával volt felruházva.[36] Kérdéseket tehetett fel a Bizottságnak, megvitathatta annak éves jelentését is, illetve akár bizalmatlansági eljárást is lefolytathatott vele szemben. Tagjait nem közvetlenül választották. Fontos intézményként működött még a hét bíróból álló Bíróság, amely a jog tiszteletben tartását volt hivatott biztosítani a Szerződés értelmezése és alkalmazása során,[37] ezenkívül a Szerződésben nevesített keresetek elbírálására is jogosult volt.

1.2.4.2. Az Euratom Közösség

Az Euratom Szerződés célja az volt, hogy a nukleáris energia békés célú felhasználása érdekében összehangolja a tagállamok atomenergiai kutatás-fejlesztési programjait. Az Euratom Közösség feladata volt, hogy az atomenergia-ipar gyors létrehozásához és növekedéséhez szükséges feltételek megteremtésével hozzájáruljon a tagállamokban az életszínvonal emeléséhez és a többi országhoz fűződő kapcsolatok fejlesztéséhez.[38]

E feladatok teljesítése érdekében az Euratom Közösség feladatai az alábbiak voltak:[39]

– előmozdította a kutatást, és biztosította a műszaki ismeretek terjesztését;

– a lakosság és a munkavállalók egészségének védelme érdekében egységes biztonsági előírásokat állapított meg, és gondoskodott azok alkalmazásáról;

– elősegítette a beruházásokat, és – különösen a vállalkozások kezdeményezéseinek támogatásával – biztosította a Közösségben az atomenergia alkalmazásának fejlesztéséhez szükséges alapvető létesítmények megteremtését;

– gondoskodott a Közösség összes felhasználójának megfelelő érccel és hasadóanyaggal való rendszeres és méltányos ellátásáról;

– megfelelő felügyelet révén biztosította, hogy a nukleáris anyagokat kizárólag az előírt célokra használják fel;

– gyakorolta a különleges hasadóanyagok tekintetében ráruházott tulajdonjogot;

– a különleges anyagok és felszerelések közös piacának megteremtésével az atomenergia területén történő beruházások részére a szabad tőkemozgás biztosítása és a szakemberek Közösségen belüli szabad munkavállalásának megvalósítása révén kiterjedt felvevőpiacot és a legjobb műszaki létesítményekhez való hozzáférést biztosított;

– a többi országgal és a nemzetközi szervezetekkel kiépítette azokat a kapcsolatokat, amelyek előmozdítják az atomenergia békés célú alkalmazásának fejlesztését.

Az Euratom Közösség önálló intézményekkel rendelkezett, amelyek az alábbiak voltak: a Közgyűlés, a Tanács, a Bizottság, a Bíróság. Az egyes intézmények a Szerződésben rájuk ruházott hatáskörük keretén belül jártak el.[40] A Tanácsot és a Bizottságot a Gazdasági és Szociális Bizottság segítette tanácsadói minőségben.

1.2.4.3. Az Egyesítő (Fúziós) Szerződés

Az integráció története szempontjából lényeges momentum volt, hogy 1965. április 8-án aláírták a három Közösség (ESZAK, EGK, Euratom) végrehajtó szerveinek egyesítéséről szóló szerződést (Egyesítő Szerződés vagy más elnevezéssel Fúziós Szerződés), amely 1967. július 1-jén lépett hatályba.[41] A szerződés hatálybalépésétől – a benne használt kifejezést követve – 1993-ig[42] szokás a három közösséget, az ESZAK-ot, az EGK-t és az Euratomot együttesen Európai Közösségek összefoglaló néven említeni.

1.2.5. Az EGK-n kívüli integrációs törekvések

Az Európai Gazdasági Közösségből kimaradó Nagy-Britannia vezetésével jött létre az Európai Szabadkereskedelmi Társulás (European Free Trade Association, EFTA) az 1960-as Stockholmi Egyezménnyel. Feladata volt, hogy elősegítse a gazdasági tevékenységek folyamatos bővülését, a teljes foglalkoztatottság elérését, a növekvő termelékenységet, az erőforrások észszerű felhasználását, a pénzügyi stabilitást, valamint az életkörülmények fokozatos javítását, amely célkitűzéseket a tisztességes verseny mellett kell megvalósítani; továbbá azzal a céllal hozták létre, hogy hozzájáruljon a világkereskedelem harmonikus fejlődéséhez és kibővüléséhez. Eredetileg hét alapító EFTA-tagállam volt:[43] Ausztria, Dánia, az Egyesült Királyság (UK), Norvégia, Portugália, Svájc és Svédország. Az egyezmény 1960. január 4-én lépett hatályba. Ez az alakulat a Hetek integrációjaként vált ismertté, szemben a Római Szerződéseket aláíró Hatokkal. Olyan integrációs szervezet volt, amely az ipari termékek szabad forgalmát kívánta megvalósítani. Az EGK-val ellentétben azonban az EFTA-tagok még csak az ipari termékekre vonatkozóan sem egységesítették vámjaikat és kereskedelmi politikájukat. A szerződés nem vonatkozott a mezőgazdaságra, bár teret engedett a tagországok közötti különmegállapodásoknak.

1.2.6. Az északi kibővülés és a hozzá vezető út

Az EGK rövid idő alatt szép sikereket ért el. Az integrációs szervezeten kívüli britek ezért 1961. augusztus 10-én benyújtották csatlakozási kérelmüket az EGK-hoz. Hasonlóan döntött Dánia, Írország és 1962-ben Norvégia is. A csatlakozási tárgyalások 1962 tavaszán elkezdődtek, azonban 1963. január 14-én hirtelen megszakadtak: a francia köztársasági elnök, Charles de Gaulle vétóval fenyegette a brit csatlakozást. 1967-ben a szigetország (és a többi három ország is) benyújtotta második csatlakozási kérelmét, de nyilvánvalóvá vált, hogy amíg de Gaulle marad a francia elnöki székben, addig a csatlakozásra nem fog sor kerülni. Adenauer kancellár szupranacionális Európa-felfogásával ellentétben de Gaulle a „nemzetek Európájának” elvét, a nemzetállamok elsőbbségét vallotta.[44] Walter Hallstein, a Bizottság elnöke 1965-ben a Közösségek közvetlen finanszírozására tett javaslatot (addig az önkéntes tagállami befizetések képezték a működés alapját). Ezzel a szervezet szupranacionális jellege erősödött volna. 1966. január 1-jétől a Római Szerződés értelmében az EGK Tanácsa az egyhangú határozathozatalról áttért volna a többségi döntésekre. Ezeket a terveket a de Gaulle vezette Franciaország nem akarta elfogadni. Amikor 1965. július 1-jén nem sikerült a mezőgazdasági finanszírozásról megállapodni, Franciaország visszahívta a Tanácsból képviselőjét. Ez volt az ún. „üres szék politikája”, ami azt jelentette, hogy Franciaország képviselői nem vettek részt az EGK Tanácsának ülésein, ezzel megbénítva a döntéshozatalt. 1966 januárjában Luxemburgban az a kompromisszumos, informális megállapodás született, hogy bár a többségi döntési eljárás elfogadható, amennyiben egy ország alapvető (nemzeti) érdeke forog kockán, kérheti, hogy a tárgyalásokat tovább folytassák, és döntést csak egyhangúlag hozzanak (luxemburgi kompromisszum).

Az északi kibővülés kérdése csak de Gaulle távozását követően, 1969-ben, Georges Pompidou elnökké választása után kerülhetett napirendre. 1970-ben, a brit választások után azonnal megkezdődtek a csatlakozási tárgyalások, 1972 januárjában a szerződések aláírására is sor került. Négy új tag helyett azonban csak hárommal szaporodott az integráció: Norvégiában ugyanis a népszavazáson megbukott a csatlakozás. Nagy-Britannia, Dánia és Írország csatlakozására 1973. január 1-jén került sor.

1.2.7. A déli kibővülés

A déli kibővülés két lépcsőben történt. Már 1959-ben két állam is társulási viszony kialakításáért folyamodott a Bizottsághoz: Görögország és Törökország a későbbi tagság reményében írtak alá társulási megállapodást az EGK-val 1961-ben, illetve 1963-ban. Görögország már a társulási szerződésben ígéretet kapott a csatlakozásra, ez azonban az 1967-ben hatalomra került katonai diktatúra miatt halasztódott. A diktatúra bukása után, 1974-ben benyújtották a Bizottsághoz a görög csatlakozási kérelmet. A csatlakozási tárgyalások lebonyolítását követően Görögország csatlakozására 1981. január 1-jén került sor.

Mivel a Római Szerződésekben a szerződő felek rögzítették, hogy csak demokratikus berendezkedésű európai állam lehet a Közösségek tagja, Spanyolország és Portugália csatlakozásának ügye 1976–77-ig fel sem merült. A diktatúrák[45] bukása után 1977-ben mindkét ország benyújtotta csatlakozási kérelmét, majd 1979-ben elindultak a csatlakozási tárgyalások. A csatlakozási szerződések aláírása 1985-ben történt meg. Spanyolország és Portugália csatlakozására 1986. január 1-jén került sor.

1.2.8. Az Egységes Európai Okmány

Az Egységes Európai Okmány (Single European Act) az alapító szerződések első átfogó módosítása volt. Aláírására 1986 februárjában került sor. Az Okmány 1987. július 1-jén lépett hatályba.[46] Kimondta, hogy az Európai Közösségek az Európai Szén- és Acélközösséget, az Európai Gazdasági Közösséget, illetve az Európai Atomenergia Közösséget létrehozó szerződéseken, valamint az azokat módosító vagy kiegészítő további szerződéseken és okmányokon alapulnak.[47] Módosította az európai intézmények működésének szabályait, és kibővítette a közösségi jogköröket. Az Egységes Európai Okmány elsődleges célja az volt, hogy új lendületet adjon az európai integráció folyamatának, lehetővé téve ezáltal a belső piac tényleges megvalósítását. A belső piac olyan, belső határok nélküli térség, amelyben biztosított az áruk, a személyek, a szolgáltatások és a tőke szabad mozgása. Az Egységes Európai Okmány lehetővé tette, hogy a közös piac 1993. január 1-jétől egységes piaccá alakuljon át. Az új közösségi hatáskörök létrehozásával és az intézményi reformokkal megnyitotta az utat a politikai integráció, illetve a gazdasági és monetáris unió előtt, amelyeket később az Európai Unióról szóló Maastrichti Szerződés juttatott érvényre.

A belső piac megvalósításának előmozdítása érdekében az Okmány kibővítette azon esetek körét, amelyekben a Tanács egyhangú döntés helyett minősített többséggel határozhat. Ez megkönnyítette a döntéshozatalt, mivel elkerülte a 12 tagállam közötti konszenzus szükségességéből eredő elkerülhetetlen késedelmeket. Az Egységes Európai Okmány létrehozta az Európai Tanácsot, amely hivatalos keretet adott az állam- és kormányfők konferenciáinak és csúcstalálkozóinak. E közösségi szerv hatásköreit ugyanakkor nem határozta meg. Az Okmány megerősítette a Parlament jogköreit azáltal, hogy a társulási szerződések megkötésekor követelményként előírta a Parlament általi egyetértést. Ezenfelül az Okmány létrehozta az együttműködési eljárást, amely megerősítette az Európai Parlament intézményi párbeszédben játszott szerepét, mivel a jogszabályjavaslatokat illetően lehetőséget adott a második olvasatra. Az Okmány tisztázta a végrehajtási hatáskörökkel kapcsolatos meglévő rendelkezéseket. Általános szabályként előírta, hogy a Tanács hatáskörrel ruházza fel a Bizottságot a jogi aktusok végrehajtására. A Tanács kizárólag meghatározott esetekben tarthatta fenn a végrehajtási hatáskör gyakorlásának jogát. Az Egységes Európai Okmány megteremtette az Elsőfokú Bíróság létrehozásához szükséges feltételeket.

Az Okmány a monetáris hatáskörre vonatkozó rendelkezésekkel egészítette ki a Szerződést. A szociálpolitika területén két új cikket vezetett be. Felhatalmazta a Tanácsot, hogy minimumkövetelményeket állapítson meg a munkakörnyezet, valamint a munkavállalók egészségének és biztonságának védelme érdekében.[48] Előírta a Bizottság számára, hogy törekedjen a szociális partnerek közötti európai szintű párbeszéd fejlesztésére.[49] A belső piac megteremtése által az elmaradottabb régiókra gyakorolt hatások ellensúlyozása, valamint a különböző régiók közötti egyenlőtlenségek csökkentése érdekében a gazdasági és társadalmi kohéziót erősítő közösségi politikát hozott létre. A közösségi fellépés az Európai Mezőgazdasági Orientációs és Garanciaalap és az Európai Regionális Fejlesztési Alap révén valósult meg. A kutatás- és technológiai fejlesztés tekintetében célul tűzte ki, hogy erősítse az európai ipar tudományos és technológiai alapjait, és ösztönözze nemzetközi versenyképességének fejlődését.[50] A környezet közösségi szintű védelmével kapcsolatos megfontolások már a Római Szerződésben is jelen voltak. Az Okmány három új cikkel bővült, amelyek lehetővé tették a Közösség számára a környezet minőségének megőrzését, védelmét és javítását, az emberi egészség védelméhez való hozzájárulást, valamint a természeti erőforrások körültekintő és észszerű hasznosításának biztosítását.[51] Az Okmány kimondta, hogy a tagállamok törekednek egy közös európai külpolitika kialakítására és megvalósítására. E cél elérése érdekében vállalták, hogy minden olyan külpolitikai kérdésről tanácskoznak, amely a tagállamok biztonsága szempontjából érdeklődésre tarthat számot. A Tanács elnöksége felelt a kezdeményezésekért, illetve a tagállamok álláspontjának összehangolásáért és képviseletéért harmadik országokkal szemben.[52]

1.2.9. A Maastrichti Szerződés

Már az Egységes Európai Okmány elfogadásakor elhatározták a tagállamok, hogy megvizsgálják az Európai Unió létrehozásának lehetőségét. A gazdaság területén az egységes piac tökéletes megvalósításaként, az integráció következő fokozataként az egységes valuta bevezetése magától értetődő feladat volt. Sokkal nehezebben fogalmazódtak meg a politikai unió megteremtésére irányuló törekvések. Az 1990. júliusi EK-csúcs döntött egy politikai unióra vonatkozó megállapodás létrehozására irányuló kormányközi konferencia összehívásáról. Az 1990. december 15-i csúcstalálkozó megnyitotta a gazdasági és monetáris unióról, valamint a politikai unióról szóló kormányközi konferenciát, amelyek célja egy új, már az Európai Unióról szóló szerződés kidolgozása volt. Az Európai Unió létrehozásáról szóló szerződést, a Maastrichti Szerződést 1992. február 7-én a hollandiai Maastricht városában írták alá, és 1993. november 1-jén lépett hatályba. Az új szerződés alapvető változásokat hozott az integráció jellegében.

A Maastrichti Szerződés egyrészt létrehozta az Európai Uniót (EU), másrészt módosította a Közösségek alapító szerződéseit. A Maastrichti Szerződés fontos lépés volt az európai integráció szorosabbra fűzésének folyamatában, mind a gazdasági unió, mind a politikai unió megteremtése irányában. A Maastrichti Szerződés az Európai Unió keretein belül összevonta a három közösséget (Euratom, ESZAK, EGK), valamint intézményesítette a külpolitika és a védelmi politika területét, illetve a rendőri és az igazságügyekben folytatott együttműködést. Az Európai Gazdasági Közösséget Európai Közösséggé nevezte át. Ezenkívül a Szerződés létrehozta a Gazdasági és Monetáris Uniót (GMU), új közösségi politikákat vezetett be (oktatás, kultúra, fejlesztési együttműködés, kohéziós politika), és tovább bővítette az Európai Parlament jogköreit, bevezette az együttdöntési eljárást.

A Szerződés a hárompilléres szerkezet felállításával megalkotta az Európai Uniót. A szupranacionális jellegű első pillért az addig működő három Közösség, az Európai Közösségek alkották. Az első pillérben kapott helyet az Európai Közösségekben végrehajtott mélyítési program, mindenekelőtt a gazdasági és monetáris unió (GMU) – benne a közös valuta – tervének lefektetése. A második pillér az új, kormányközi alapon szerveződő kül- és biztonságpolitika lett, míg a harmadik pillérben kaptak helyet az ugyancsak kormányközi alapú együttműködésben megvalósuló bel- és igazságügyi együttműködés kérdései. A három pillér együtt alkotta az Európai Uniót. Míg a közösségi első pillérben az Európai Unió intézményei, a Bizottság, a Parlament és a Bíróság meghatározó szerepet játszottak, addig a kormányközi második és harmadik pillérben szerepük erősen korlátozott volt. A második és harmadik pillér működését a tagállamok együttműködése biztosította. Az első pillérben a Bizottság mint kizárólagos jogalkotási javaslattevő működött, és bizonyos végrehajtó, döntéshozó, ellenőrző és képviseleti feladatokat is ellátott, a Parlament részben társjogalkotóként, részben konzultatív és ellenőrző testületként működött, a Bíróság pedig értelmezte a közösségi jogot, és biztosította betartatását és egységes alkalmazását. A második és harmadik pillérekben azonban mindhárom intézmény szerepe jelentősen szűkített volt. A Bizottság ugyan rendelkezett javaslattevő joggal, de ez nem kizárólagos volt. A Parlamenttel csak konzultáltak, vagy egyszerűen csak informálták a döntésekről. A Bíróság pedig e területeken igen korlátozott hatáskört kapott. A három pillér elkülönülését mutatta, hogy az intézmények által alkotott másodlagos jogforrások eltértek a második és harmadik pillér formális aktusaitól, azaz a három pillér eltérő jogforrási renddel bírt.

A Maastrichti Szerződés mindezeken kívül – több más intézkedés mellett – bevezette az uniós polgárságot, felállította az Európai Ombudsman hivatalát, elindított néhány újabb közösségi politikát, jelentős mértékben növelte az Európai Parlament hatáskörét, szélesítette a Tanácsban a minősített többségi szavazási eljárás alkalmazási körét, valamit beemelte a szubszidiaritás elvét a közösségi döntéshozatalba.

1.2.10. Az EGT megállapodás és a volt EFTA-országokkal való kibővülés

Az Európai Unió létrejötte már egy olyan szoros integrációs tömböt jelentett, amelyből a kimaradás a kontinens többi állama számára a lemaradás veszélyével fenyegetett. Így egyre több állam fejezte ki érdeklődését az EU iránt. A kilencvenes évek első felében azonban még csak néhány EFTA-tagállam számára vált reálissá az EU-hoz való csatlakozás. Az EGK és az EFTA között már 1977-re megvalósult az ipari termékek szabad kereskedelme, és a kapcsolatok egy jó évtizedig ezen a szinten maradtak. Miután azonban az EK az egységes belső piac megteremtése mellett döntött, hamarosan megkezdődtek a tárgyalások arról, miként lehetne ebbe bevonni az EFTA-országokat. A tárgyalásokat 1990 júniusában meg is kezdték. Ennek eredményeként jött létre az Európai Gazdasági Térség (EGT). Az EGT egy szabadkereskedelmi övezet, amelyet a Portóban 1992. május 2-án aláírt szerződés hozott létre. Az Európai Gazdasági Térség létrehozásáról szóló szerződést az Európai Közösségek akkori 12 tagja és 6 EFTA-tagország (Svájc nem vesz részt benne!) írta alá, a megállapodás pedig 1994. január 1. napján lépett hatályba. Az EGT megállapodás az európai integrációs folyamat fontos eleme. Létrejöttét az 1984. évi Luxemburgi Nyilatkozatban határozták el. Leglényegesebb eleme az volt, hogy az EFTA-országok ezzel bekerültek az egységesülő európai piacra. Az EGT megállapodás az egységes integrációs piacon belül kölcsönösen egyenlő jogokat és kötelezettségeket biztosít (Svájc kivételével) a mindenkori EFTA-országok állampolgárai, munkavállalói és vállalkozásai, továbbá az uniós polgárok, munkavállalók és vállalkozások számára.

A szerződéssel a már korábban biztosított ipari szabadkereskedelmi jogosultságok mellett az EU négy szabadságjogát – az áruk, a szolgáltatások, a személyek és a tőke szabad mozgása – kiterjesztették az EFTA aláíróira. Külön megállapodásokat kötöttek a mezőgazdaságra, a halászatra, a környezetvédelemre és a fuvarozásra. Ugyanakkor a Szerződés nem adott lehetőséget az EFTA-tagországok számára az EK döntési mechanizmusaiba való beleszólásra. Közös intézményrendszert hoztak létre az ügyek intézésére:

– a miniszteri szintű EGT Tanácsot,

– parlamenti vegyesbizottságot,

– tanácsadó bizottságot a gazdasági és a szociális együttműködés előmozdítására.

Négy EFTA-tagország – Ausztria, Finnország, Svédország és Norvégia – időközben jelezte csatlakozási szándékát az EU-hoz. Végül csak három ország – Ausztria, Finnország és Svédország – csatlakozására 1995. január 1. napján került sor,[53] Norvégia polgárai ugyanis népszavazáson 52,5%-os többséggel elutasították az oslói kormány által már aláírt csatlakozási megállapodást. A három volt EFTA-állam[54] csatlakozásával az Európai Unió tagállamainak száma tizenkettőről tizenötre emelkedett.

„Lapozz bele!” módban ezek az oldalak nem érhetőek el.

Kérjük, vásárolja meg a teljes elektronikus könyvet weboldalunkon.

This page is not available in preview mode.

Should you wish to access the complete text, please purchase the full version of this e-book at our webpage.

Table of Contents

Előszó

1. Az Európai Unió rövid története

1.1. Az integrációs törekvések kezdetei

1.2. A II. világháború befejezését követő helyzet Európában

1.2.1. Politikai együttműködés

1.2.2. Az Európa Tanács létrejötte

1.2.3. Az Európai Szén- és Acélközösség (ESZAK) létrejötte

1.2.4. Az Európai Gazdasági Közösség (EGK) és az Európai Atomenergia Közösség (Euratom) létrehozása

1.2.4.1. Az EGK

1.2.4.2. Az Euratom Közösség

1.2.4.3. Az Egyesítő (Fúziós) Szerződés

1.2.5. Az EGK-n kívüli integrációs törekvések

1.2.6. Az északi kibővülés és a hozzá vezető út

1.2.7. A déli kibővülés

1.2.8. Az Egységes Európai Okmány

1.2.9. A Maastrichti Szerződés

1.2.10. Az EGT megállapodás és a volt EFTA-országokkal való kibővülés

1.2.11. Az Amszterdami Szerződés

1.2.12. A Nizzai Szerződés

1.2.13. Európa újraegyesítése – a keleti bővítés

1.2.14. Meg nem valósult álom: az Alkotmányos Szerződés

1.2.15. A Lisszaboni Szerződés

1.2.16. Lisszabont követő változások

1.2.17. Az Európai Unió jövője

1.3. Az európai integráció és Magyarország

2. Az Európai Unió jogi alapjai

2.1. Az Európai Unió jogrendszerének fogalmi alapjai

2.2. Az Európai Bíróság által kialakított doktrínák

2.2.1. A közvetlen alkalmazhatóság

2.2.2. Közvetlen hatály

2.2.3. Az értelmezési kötelezettség doktrínája – avagy az uniós jog közvetett hatálya

2.2.4. Az uniós jog szupremáciája

2.2.5. Az uniós jog primátusa

2.3. Értékek, elvek az Európai Unióban

2.3.1. Az egyenlőség elve

2.3.2. A jogbiztonság elve

2.4. Kötelezettségek az érték-klauzula alapján

2.4.1. Megelőző mechanizmus

2.4.2. Szankcionáló mechanizmus

2.5. Az EU céljai

2.5.1. A szabadságon, a biztonságon és a jog érvényesülésén alapuló térségre vonatkozó szabályozás

2.5.2. A belső piacra vonatkozó célkitűzések

2.5.2.1. Az áruk szabad mozgása

2.5.2.2. A személyek szabad mozgása

2.5.2.3. Szolgáltatás és letelepedés szabadsága

2.5.2.4. A tőke szabad mozgása

2.5.3. Versenyszabályok az Európai Unióban

2.5.4. Fenntartható fejlődés

2.5.5. Kohézió, szolidaritás

2.5.6. Kulturális és nyelvi sokszínűség

2.5.7. Monetáris Unió

2.5.8. Az Unió külső tevékenységei

2.6. Az Európai Unió demokratikus működésének elvei

2.6.1. Demokratikus egyenlőség elve

2.6.2. Képviseleti demokrácia elve

2.6.3. Részvételi demokrácia elve

2.6.4. A nemzeti parlamentek szerepe

2.7. A jelenleg hatályos alapító szerződések, alkotmányos jellegű dokumentumok

2.7.1. Az Európai Unióról szóló Szerződés

2.7.2. Az Európai Unió Működéséről szóló Szerződés

2.7.2.1. Jegyzőkönyvek

2.7.2.2. Mellékletek

2.7.2.3. Nyilatkozatok

2.7.3. Euratom Szerződés

2.7.3.1. Mellékletek

2.7.3.2. Jegyzőkönyvek

2.7.3.3. Az Euratom Közösség feladatai

2.7.4. Alapjogi Charta

2.8. Az alapító szerződésekre vonatkozó szabályok, tagsággal kapcsolatos kérdések

2.8.1. Az alapító szerződések hatálya

2.8.2. Az alapító szerződések módosítása

2.8.2.1. Rendes felülvizsgálati eljárás

2.8.2.2. Egyszerűsített eljárás

2.8.3. Az uniós tagság létszakaszai: csatlakozás, felfüggesztés, kilépés

2.8.3.1. A csatlakozás

2.8.3.2. A felfüggesztés és a tagság megszűnésének kérdései

3. Az Európai Unió intézményrendszere

3.1. Az Európai Unió intézményei

3.1.1. Az Európai Parlament

3.1.1.1. Az Európai Parlament szervezete

3.1.1.2. Az Európai Parlament feladatai és hatáskörei

3.1.1.3. Az Európai Ombudsman

3.1.1.4. Európai adatvédelmi biztos

3.1.2. Az Európai Tanács

3.1.2.1. Az Európai Tanács szervezete

3.1.2.2. Az Európai Tanács feladatai

3.1.3. A Tanács (az Európai Unió Tanácsa)

3.1.3.1. A tanácsi formációk

3.1.3.2. Szavazati rend

3.1.3.3. A Tanács feladatai

3.1.3.4. Az eurócsoport

3.1.3.5. A Coreper

3.1.4. A Bizottság

3.1.4.1. A Bizottság feladatai

3.1.4.2. A Bizottság szervezete

3.1.4.3. Európai Külügyi Szolgálat

3.1.5. Az Európai Unió Bírósága

3.1.5.1. A Bíróság (az Európai Bíróság)

3.1.5.2. A Törvényszék

3.1.6. Az Európai Központi Bank

3.1.6.1. A konvergenciakritériumok

3.1.6.2. Az Európai Központi Bank szervezete és feladatai

3.1.7. A Számvevőszék

3.1.7.1. A Számvevőszék szervezete

3.1.7.2. A Számvevőszék feladatai

3.2. Az Unió tanácsadó szervei és az Európai Beruházási Bank

3.2.1. A Gazdasági és Szociális Bizottság

3.2.1.1. Szervezete

3.2.1.2. Hatáskörei

3.2.2. Régiók Bizottsága

3.2.2.1. Szervezete

3.2.2.2. Feladatai

3.2.3. Az Unió fontos pénzügyi szerve: az Európai Beruházási Bank

3.2.3.1. Az Európai Beruházási Bank felépítése

3.2.3.2. Az Európai Beruházási Bank-csoport

3.2.3.3. Európai beruházási terv

3.3. Az Európai Unió hivatalai, ügynökségei, decentralizált szervei

3.3.1. Intézményközi testületek

3.3.1.1. Az Európai Unió Kiadóhivatala

3.3.1.2. A számítógépes vészhelyzeteket elhárító csoport (CERT)

3.3.1.3. Európai Közigazgatási Iskola

3.3.1.4. Európai Személyzeti Felvételi Hivatal

4. Az Unió hatáskörei

4.1. A szubszidiaritás és az arányosság elve, valamint a lojalitási klauzula

4.2. A hatáskörök csoportosítása

4.2.1. Kizárólagos hatáskör

4.2.2. Megosztott hatáskör

4.2.3. Támogató hatáskörök

4.2.4. Hatáskörök az összehangolt politikák területén

4.2.5. A közös kül- és biztonságpolitikára vonatkozó hatáskör

4.2.6. Kiegészítő hatáskörök (supplementary powers)

4.2.7. Bennefoglalt (bennfoglalt) vagy beleértett hatáskörök (implied powers)

4.2.8. Külső hatáskör (external competence)

4.2.9. Osztott hatáskör (shared competence)

5. Jogalkotás, döntéshozatal az Európai Unióban

5.1. Jogalkotási eljárások

5.1.1. A Passerelle-klauzulák

5.1.2. A vészfékklauzulák

5.1.3. A gyorsító klauzulák

5.2. Rendes jogalkotási eljárás

5.2.1. Első olvasat

5.2.2. Második olvasat

5.2.3. Egyeztetés

5.2.4. Harmadik olvasat

5.2.5. Különös rendelkezések

5.3. Különleges jogalkotási eljárások

5.3.1. Eljárás konzultációval

5.3.2. Eljárások hozzájárulással

5.3.2.1. Klasszikus hozzájárulási eljárás

5.3.2.2. Hozzájárulási eljárás II.

5.3.3. Költségvetési eljárás

5.3.4. Az uniós költségvetési rendszer

5.4. Egyéb (nem jogalkotási) eljárások

5.4.1. Néhány elhatárolási kérdés

5.4.2. Felhatalmazáson alapuló aktusok elfogadására irányuló eljárás

5.4.3. A felhatalmazáson alapuló jogi aktusok elfogadásának eljárási szabályai

5.4.4. Végrehajtási aktusok elfogadására irányuló eljárások

5.4.5. Komitológiai eljárások

5.4.6. Döntéshozatal az Európai Parlament részvételével

5.4.6.1. Eljárás konzultációval

5.4.6.2. Hozzájárulási eljárás

5.4.7. Döntéshozatal az Európai Parlament nélkül

5.5. Sajátos döntéshozatali rend

6. Jogforrások az Európai Unióban

6.1. Az elsődleges jogforrások

6.1.1. Az alapító szerződések

6.1.2. Az alapító szerződések módosításai

6.1.3. Csatlakozási szerződések

6.1.4. A hatályos Szerződések

6.1.5. Egyéb elsődleges jogforrások

6.2. A másodlagos jogforrások

6.2.1. Rendelet (regulation, Verordnung)

6.2.2. Irányelv (directive, Richtlinien)

6.2.3. Határozat (decision, decisione)

6.2.4. Ajánlás (recommendation) és vélemény (opinion, avis)

6.2.5. A jogforrások megalkotás módja szerinti felosztása

6.2.5.1. Jogalkotási aktusok

6.2.5.2. Nem jogalkotási aktusok

6.2.6. Egyéb csoportosítási lehetőségek

6.2.7. Néhány fontos formai szabály

6.2.8. Uniós szabályozási technikák

6.2.8.1. Megerősített együttműködés

6.2.8.2. Jogharmonizáció

6.2.8.3. Szabályozási módszerek a jogharmonizáció szemszögéből

6.2.9. A közös kül- és biztonságpolitika jogforrási rendje

6.3. Az Unió és a nemzetközi jog szabályai, illetve a speciális jogforrások

7. Az uniós bíráskodás és a bírósági eljárások

7.1. Az Európai Unió Bírósága által ellátott jogalkalmazási feladatok

7.2. Eljárási típusok az Európai Unió Bírósága előtt

7.3. A hatáskör megoszlása a Bíróság és a Törvényszék között

7.4. Az Európai Unió Bírósága előtti eljárás rendjének általános szabályai

7.5. Kötelezettségszegési eljárás

7.5.1. Az eljárás informális szakasza

7.5.2. Az eljárás peres szakasza

7.5.3. Irányelv-átültetési kötelezettség elmulasztása

7.5.4. Az ítélet meghozatala utáni helyzet

7.5.5. Tagállamok közti eljárás

7.5.6. A kötelezettségszegési eljárás speciális fajtái

7.6. Semmissé nyilvánítási per

7.6.1. Keresetindítási jogosultság

7.6.2. A nem privilegizált keresetindításra jogosultak keresetindításának feltételei

7.6.2.1. Neki címzett jogi aktus

7.6.2.2. A közvetlen érintettség

7.6.2.3. A személyes érintettség

7.6.2.4. A rendeleti jellegű jogi aktusok

7.6.2.5. Az Unió szerveit és hivatalait létrehozó jogi aktusok által meghatározott külön feltételek

7.6.3. Az érvénytelenség jogalapjai

7.6.4. Határidők

7.6.5. Érvénytelenség kérdései előzetes döntéshozatali eljárásban

7.6.6. Speciális semmissé nyilvánítási eljárások

7.7. Mulasztási per

7.7.1. A mulasztási per kezdeményezésének joga

7.7.2. Intézkedés kötelezettsége

7.7.3. Előzetes felszólítás

7.7.4. A természetes vagy jogi személyek keresetindítását korlátozó rendelkezések

7.7.5. Az eljárás peres szakasza

7.8. Kártérítési perek (az Európai Unió felelőssége)

7.8.1. Az Unió kontraktuális felelőssége

7.8.2. Az Unió deliktuális felelőssége

7.8.2.1. Jogellenes magatartás

7.8.2.2. Felelősség jogszerű magatartás esetén

7.8.2.3. A kár fogalma

7.8.2.4. Okozati összefüggés

7.9. Az Unió és alkalmazottai közötti viták

7.10. További közvetlen eljárások

7.11. Az előzetes döntéshozatali eljárás

7.11.1. A Bíróság előzetes döntéshozatali eljárás lefolytatására vonatkozó hatásköre

7.11.2. Az EUMSZ 267. cikke

7.11.3. Az érintett joganyag

7.11.4. Az előterjesztő szerv bíróság jellege

7.11.4.1. A szervet jogszabály alapítja

7.11.4.2. A szerv állandó jelleggel működik

7.11.4.3. A szerv jogszabályok alapján hozza döntését

7.11.4.4. A szerv kontradiktórius eljárása

7.11.4.5. A szerv kötelező hatásköre

7.11.4.6. A szerv függetlensége

7.11.4.7. A fogalom elemeinek átalakulása

7.11.5. A szükségesség kérdése

7.11.6. Az elfogadhatóság kérdései

7.11.7. Az Európai Bíróság hatáskörének vizsgálata

7.11.8. A szükségesség, elfogadhatóság, hatáskör hiányának jogi következményei

7.11.9. Néhány eljárási kérdés

7.11.9.1. Előterjesztési jogosultság

7.11.9.2. Kötelező előterjesztés

7.11.9.3. Kivételek az előterjesztési kötelezettség alól

7.11.9.4. Kérelemre vagy ex officio

7.11.9.5. Az utaló végzéssel szembeni jogorvoslatok

7.11.10. Az előzetes döntéshozatali kérdés előterjesztésének időpontja

7.11.11. Az Európai Bíróság előtti eljárás nyelve

7.11.12. Az előzetes döntés joghatása

7.11.13. A gyorsított előzetes döntéshozatali eljárás

7.11.14. A sürgősségi előzetes döntéshozatali eljárás

7.11.15. Egyszerűsített előzetes döntéshozatali eljárás

7.11.16. Az előzetes döntéshozatalra utalás formája, tartami követelmények

7.12. Jogorvoslatok

7.12.1. A fellebbezés

7.12.2. A felülvizsgálat

7.12.3. Perújítás

7.13. Vélemény kérése iránti eljárás

7.14. Különleges eljárások

7.15. Főeljárásokhoz kapcsolódó eljárások vagy eljárási cselekmények

7.15.1. Az ideiglenes intézkedés

7.16. A jogértelmezési tevékenység jelentősége az Európai Unió Bírósága előtti eljárásokban

7.16.1. A klasszikus jogértelmezési kánon

7.16.2. A klasszikus értelmezési kánonon túli, illetve az uniós jog sajátosságaiból fakadó értelmezési módszerek

7.16.2.1. Analógiás jogértelmezés

7.16.2.2. Jogdogmatikai értelmezés

7.16.2.3. Jogalkotói akarat, szándék szerinti értelmezés

7.16.2.4. A teleologikus (célkutató) értelmezés

7.16.2.5. Effet utile elv

7.16.2.6. A dinamikus jogértelmezés

7.16.2.7. Autonóm értelmezés

7.16.2.8. A jog-összehasonlító módszer

7.16.2.9. A különböző nyelvi változatok szerinti értelmezés

7.16.2.10. A Szerződés fényében való értelmezés

7.16.2.11. Jogelvek fényében történő értelmezés

7.16.2.12. A korábbi esetjog (precedensek) fényében történő értelmezés

7.16.2.13. Nemzetközi egyezmények fényében való értelmezés

7.16.2.14. Az alapjogok fényében való értelmezés

7.16.2.15. A tagállamok közös alkotmányos hagyományai fényében történő értelmezés

7.16.2.16. Erkölcsi értékek, közös jogi hagyományok, szokások fényében való értelmezés

7.16.2.17. Több módszer együttes alkalmazásával történő komplex értelmezés

8. Az uniós jogból fakadó igényérvényesítés, a tagállam felelőssége

8.1. Az igényérvényesítés elvei

8.1.1. A tagállami eljárási autonómia elve

8.1.2. Az eljárások egyenértékűségének elve

8.1.3. Az uniós jog tényleges érvényesülésének elve

8.1.4. Lojalitási klauzula

8.2. Az uniós jogból fakadó pénzügyi természetű követelések

8.2.1. Jogalap nélkül beszedett pénzügyi terhek visszakövetelése

8.2.2. Jogalap nélkül megtagadott kifizetések

8.3. Új bírósági hatáskörök

8.3.1. Bírósági felülvizsgálat lehetősége uniós jogi alapon

8.3.2. Sajátos bírósági felülvizsgálat uniós jogi alapon: az ügy újratárgyalása

8.3.3. Az eljárások jellegének átalakítása

8.3.4. Ideiglenes intézkedés

8.3.5. Kötelezettség az uniós joggal ellentétes nemzeti szabály félretételére

8.3.6. Új jogorvoslatok biztosítása

8.3.7. A tagállami kártérítési felelősség telepítése – mint új jogorvoslat biztosítása

8.3.7.1. A kártérítési felelősség feltételei

8.3.7.2. Jogsértő magatartás

8.3.7.3. Okozati összefüggés

8.3.7.4. Kár

8.3.7.5. A jogsértést elkövető állami szervek köre

8.3.8. Összegzés

9. Az alapjogok védelme az Európai Unióban

9.1. Az alapjogok

9.2. Az Alapjogi Charta

9.3. Az Alapjogi Charta által védett jogok

9.4. Alapjogi Ügynökség

9.5. A Bíróság esetjoga

9.6. Az Emberi Jogok Európai Bírósága és az Európai Unió Bírósága alapjogi joggyakorlatának kapcsolódási pontjai

9.7. Az Európai Unió Emberi Jogok Európai Egyezményéhez való csatlakozásának kérdése

9.8. Bíróságok közötti együttműködés az alapjogok tekintetében

9.9. Az alapjogok jövője

10. Uniós polgárság

10.1. Szabad mozgás és tartózkodás joga

10.2. Politikai jogok

10.2.1. Aktív és passzív választójog az európai parlamenti választásokon

10.2.2. Aktív és passzív választójog a helyhatósági választásokon

10.3. Konzuli védelem

10.4. Aktív részvétel az uniós közügyekben

10.5. Hivatali ügyintézéssel kapcsolatos jogok

10.6. Dokumentumokhoz való hozzáférés

10.7. Polgári kezdeményezés

Felhasznált irodalom

Jogesetmutató

Tárgymutató