A magyarországi
médiaháború története

Média és politika 1989–2010

Szerkesztette
Paál Vince

Kiadja a

Wolters Kluwer Kft.

Budapest, 2013

1117 Budapest, Prielle Kornélia u. 21–35.

Telefon: (40) 464-565

Fax: +36 (1) 464-5657

E-mail: info@wolterskluwer.hu

Internet: www.wolterskluwer.hu

Felelős vezető: a Wolters Kluwer Kft. igazgatója

Kiadásért felelős: Tóth Gábor

A kiadványok szerkesztéséért felelős: Dr.Vajda Krisztina

Felelős szerkesztő: Olach Edit

Műszaki kiemelt főmunkatárs: Schuller Krisztina

Műszaki szerkesztők: Kerek Imréné, Szász Zoltán

Fedélterv és tördelés: Wolters Kluwer Kft. DTP-csoport

ISBN 978 963 295 330 4

Termékkód:YEB1461

Szakmai partner: Az NMHH Médiatanácsának Médiatudományi Intézete

Kiadványaink megtekinthetőek és megvásárolhatóak

szakkönyvesboltunkban a Kiadó címén, továbbá a www.complex.hu

portálon.

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás és a mű bővített,

illetve rövidített változatának kiadási jogát is.

A Kiadó írásbeli hozzájárulása nélkül sem a teljes mű, sem annak bármely része

semmiféle formában (fotokópia, mikrofilm vagy más hordozó) nem sokszorosítható.

Szerkesztette:

Paál Vince

Szerzők:

Bárány Anzelm
Horváth Attila
Kitta Gergely
Paál Vince
Révész T. Mihály

Sorozatszerkesztők:

Koltay András
Nyakas Levente

© Bárány Anzelm, Horváth Attila, Kitta Gergely, Paál Vince, Révész T. Mihály,

Budapest, 2013

© Wolters Kluwer Kft., Budapest, 2013

A Wolters Kluwer Kft. az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének a tagja.

Bevezetés

A média mint a tájékoztatás, a szórakoztatás, a befolyásolás és az eltérő vélemények közvetítésének eszköze maga is a tágan értelmezett politikai élet része, de a magyarországi média 1989 és 2010 közötti történetét különösen sűrűn átszövik a politikai vonatkozások. Azt is mondhatjuk, hogy ezen időszakot tekintve a média története egyben a magyar politika és közélet története is, amelynek számos kérdésében, az események megítélésében nemcsak a történések idején nem volt, de napjainkban sincs egyetértés a közélet és a nyilvánosság szereplői, figyelemmel kísérői között.

A rendszerváltozással kezdődő időszak médiatörténetét gyakran illetik a „médiaháború” elnevezéssel. A név azokra a heves küzdelmekre utal, amelyek a média körül, annak apropóján az újságírók, szerkesztők, tulajdonosok és a különböző kormányzatok között, a kormányok és a mindenkori ellenzék, valamint a politikai és közélet egyéb szereplői között, illetve akár az egyes pártokon, érdekszövetségeken és magán a médián belül is zajlottak. A média részint tárgya volt ezeknek az ellentéteknek, azaz a média befolyásolásáért folyt a küzdelem, részint pedig – a harcoknak fórumot szolgáltatva – eszközként, ugyanakkor tevőleges szereplőként is működött.

A rendszerváltozás folyamatában a sajtóban sem valósult meg – sem jogi, sem „természetes” úton – a lusztráció; a korábbi rendszerben is dolgozó újságírók túlnyomó része többé-kevésbé zavartalanul tovább folytatta tevékenységét, és az általuk működtetett nyilvánosságban természetszerűleg csak igen ritkán merült fel a médiabeli tabula rasa kérdése. Ehelyett számos mítoszteremtési kísérlet következett a rendszerváltozást elősegítő, azt mintegy szellemi értelemben előkészítő, rendszerellenes, bátor újságírókról. Ugyanakkor, szisztematikus feltárások híján, máig sem vált világossá, hogy a nyolcvanas években aktív újságírók mennyiben tekinthetők a politikai-társadalmi fordulat előidézőinek, ahogy az sem eldönthető, hogy mennyiben róható fel az újságíró-társadalomnak az önreflexió hiánya, a múlttal való őszinte szembenézés elmaradása, és hogy mindez milyen következményekkel járt az újszülött magyar demokrácia fejlődésére nézve.

Már az első szabad választásokat megelőzően elkezdődött, illetve részben az első kormány megalakulása után is folytatódott a sajtó privatizációja, amelynek következményeit máig hatóan érezni lehet. Az új, külföldi és a demokratikus nyilvánosság megteremtésére való törekvés helyett értelemszerűen profitérdekeket követő tulajdonosok érkezésére fel nem készült magyarországi nyilvánosság e tekintetben is hátrányból indult, és ebben a helyzetben fogott hozzá a demokrácia játékszabályainak megtanulásához.

Az állampárti diktatúra elnyomása alól felszabaduló média – egy ideig nem is sikertelenül – abba az illúzióba ringatta magát, hogy a politikai és a gazdasági szféra befolyása nélkül, mintegy velük egyenrangú szereplőként, a XIX. századi bon mot-t idézve „negyedik rendként” működhet, a nyilvánosság kapuőrzőjeként pedig tevőlegesen is alakíthatja az eseményeket és befolyásolhatja a politikai szférát. (Érdekes lenne tudni, akad-e manapság akár egyetlen újságíró is, aki még ebben a hitben él.) Az e szerepfelfogásból következő szükségszerű összeütközés a politikával látványosan, míg a gazdaság szereplőivel való konfliktus alig észrevehetően, szinte teljesen a háttérben játszódott le. Az első szabadon választott kormány és a média viszonyának elmérgesedését nem kis részben éppen a médiának ez a rosszul értelmezett „szabadságharca” okozta. A kormány a saját törekvéseinek, a rendszerváltozás történelmi feladatainak az állampolgárokkal való megismertetését várta volna el a médiától. Az újságírók zöme azonban inkább ellenzéki szerepet vett fel, miután szinte sértődötten reagált arra, amikor az első választásokon nem a sajtó által leginkább kedvelt új politikai tömörülés kapta a legtöbb szavazatot. Felvetődik a kérdés, ez vajon abból adódott-e, hogy az újságírók meghatározó része, szocializációjának következtében, az 1994-ig ellenzéki szerepre kárhoztatott szocialista és liberális világnézetű pártokkal szimpatizált, vagy fordítva, azért sodródott azok holdudvarába, mert az ellenzéki pártok kezdettől fogva szövetségesüknek mutatkoztak a kormánnyal szembeni „szabadságharcban”. Az a tény, hogy a szocialista-liberális koalíció 1994-es hatalomra kerülése után a média sokkal elnézőbb volt a kormányzattal, mindenesetre inkább az első feltevést erősíti meg.

Az ellenzéki és a kormánypártok közötti szembenállás médiapolitikai kérdésekben oda vezetett – tekintettel arra, hogy a média működésére vonatkozó törvények elfogadásához kétharmados parlamenti többségre volt szükség –, hogy az elektronikus médiát szabályozó első médiatörvény csak hat évvel a rendszerváltozás után született meg, miáltal Magyarországon a kereskedelmi tévé- és rádióadások csak késéssel indulhattak el. A késő kádári évekből származó 1986-os sajtótörvény helyett pedig 2010-ig nem született új szabályozás, túl a törvénynek a rendszerváltás alkotmányos reformjához elengedhetetlen, gyorsan lezavart módosításán. A kereskedelmi média megjelenése azután, 1997-től kezdődően, alapjaiban formálta át a hazai médiavilágot. Erre a korábban monopóliumot élvező közszolgálati médiát nem készítették fel, ami jelentősen felgyorsította az összeomlását. A műsorkínálat ugyanakkor – elsősorban az olcsó szórakoztatás trendjét követve – erősen bulvárosodott, kultúraközvetítő szerepe jelentősen csökkent.

Miután 1998-ban újra az addigra jócskán átalakult nemzeti-konzervatív, jobboldali politikai erők alakíthattak kormányt, a média és a hatalom viszonyának súrlódásai ismét plasztikusabban jelentek meg a közvélemény előtt. A „médiaegyensúly” megteremtésére (a politikai erőviszonyoknak a médiában való érvényesítésére) tett kormányzati erőfeszítéseket a média fősodra és az ellenzéki pártok ismét csak a sajtószabadság elleni támadásként értékelték. A nemzeti-konzervatív oldal – főleg a 2002-es országgyűlési választásokon elszenvedett veresége után bekövetkezett – szervezettebbé és integráltabbá válásával megszülettek azok a médiumok is, amelyek révén politikai értelemben kiegyenlítettebbé vált a hazai médiapiac. A szocialista-liberális kormányzat újabb győzelmét követően, 2002 után folyamatosan egyre nyilvánvalóbbá vált, hogy az első médiatörvény, amelyet születésétől kezdve számos bírálat ért, önmagában nem képes biztosítani a média megfelelő működését. Bár szokás elparentálni a törvényt, és a médiával kapcsolatos politikai és kulturális kudarcok bűnbakjaként tekinteni rá, ez bizonyos értelemben igazságtalan megközelítés. A média működése, a közszolgálati média minősége, az újságírók függetlensége, a kívülről érkező nyomásgyakorlás léte vagy nemléte, illetve intenzitása ugyanis sokkal inkább kulturális kérdés, mintsem olyan, amelyet a szabályozás képes volna egymagában meghatározni. Természetesen a szabályozás kulcskérdés, de nem az egyedüli, és nem is a legfőbb tényező e problémák megoldásában.

A rendszerváltozás óta eltelt idő érdekes módon arra sem volt elegendő, hogy a társadalom, vagy legalábbis annak a nyilvánosságot alakító vagy követő tagjai, beleértve a tudományos szférában működőket is, meghatározza azt, mit ért sajtószabadság alatt. Természetesen születtek írások, zajlottak viták, történtek kinyilatkoztatások e kérdéssel kapcsolatban, de a sajtószabadság mibenlétének elmélyült elemzése mind a mai napig nem került a közgondolkodás homlokterébe. Ennek egyik oka lehet az első választások után azonnal megmerevedő frontvonalakkal párhuzamosan szintén rögzülő, leegyszerűsített sajtószabadság-felfogások jelenléte. Az újságírók talán ma is azt válaszolnák arra a kérdésre, „miben is áll a sajtószabadság?”, hogy „az állam hagyjon bennünket békén”. De ez a – jelentős részben egyébként méltányolható – felfogás nem ad választ sem a szabadság szükséges és megfelelő határainak kérdéseire, sem az államtól, illetve a politikai szférától különböző helyekről érkező nyomásgyakorlás megfelelő kezelésére, sem pedig a média társadalmi felelősségéből fakadó feladatainak kikényszeríthetőségével és az elszámoltathatóságával összefüggő problémákra. Az első szabadon választott kormány – sajtószabadság-felfogásával, a jó időre egyfajta jobboldali toposszá váló „médiaegyensúly” követelésével összhangban – politikai ereje felhasználásával kísérelte meg a sokszínű médiavilág megteremtését, és ügyefogyott kísérletei jelentős részben hozzájárulhattak 1994-es súlyos választási vereségéhez. Az, hogy miben is áll a médiapluralizmus, és hogyan segíthető elő, ezt követően elsősorban politikai kérdéssé vált, amelyet finom ízlésű ember fel sem vethetett, hiszen azonnal az állami kényszer és beavatkozás vádját vonhatta magára; ezzel a terhes örökséggel még az első Orbán-kormány is hosszasan küzdött 1998 és 2002 között.

A korszak médiatörténetének egyik meghatározó vonulata a közszolgálati média kálváriája. A legfontosabb, és 1997-ig a saját – televíziós és rádiós – piacukon egyeduralkodónak számító médiumok romlása folyamatos volt, és megállíthatatlannak tűnt. A közszolgálati média kiemelt jelentőségű nemzeti intézmény, a kulturális élet és a demokratikus tájékoztatás egyik alapköve, meghatározója lehetett volna, de ehelyett – egyes reménykeltőbb időszakokat leszámítva – politikai és gazdasági csatározások szánalmas bábjává silányult, és vagyona mellett a szellemi erőforrásait is gyors ütemben veszítette el, mígnem 2010-ben a végső összeomlás szélére érkezett. A legújabb kori magyar történelem példaértékű és dicstelen epizódja ez, amelynek bemutatása kötetünk lapjainak jelentős hányadát megtölti.

A kötet a rendszerváltozás és az azt követő mintegy húsz év magyarországi médiatörténetének – elsősorban – a politika szemszögéből történő vizsgálatára vállalkozik. A 2010. évi országgyűlési választásokat követő időszakot már nem vonja tárgykörébe, tekintettel arra, hogy a választási eredményeknek köszönhetően megújított médiaszabályozás talán korszakhatárként értékelhető, bár csak évek múltán derülhet ki, hogy valóban annak bizonyul-e.

A könyv első részében három szerző (sorrendben: Horváth Attila, Paál Vince és Kitta Gergely) mutatja be az egyes parlamenti választások által határolt rövid korszakok történéseit. Ebből következően a tanulmányok között – a több kormányzati időszakot is érintő eseményeknél – előfordulhatnak bizonyos átfedések, annak érdekében, hogy az egyes tanulmányok önmagukban is kerek egészet alkossanak. A szerzők elsősorban a témában megjelent szakirodalomra, korabeli cikkekre, nyilatkozatokra, tanulmányokra támaszkodtak. Márpedig, mint tudjuk, a média által közvetített valóságkép sokszor igen messze esik az „igazi” valóságtól; a médiától egyébként is nehezen várható el objektivitás akkor, ha a saját magát érintő kérdésekről számol be. A média eseményeiről magában a médiában megjelenő híradások és az azokat feldolgozó tudományos igényű munkák sokszor inkább megérzéseket, feltételezéseket, sejtetéseket tartalmaznak, és az igazság gyakran rejtve marad. A szerzők tisztában vannak vele, hogy az ebből fakadó hiányosságok az ő tanulmányaikban is jelen lehetnek, ugyanakkor törekedtek az ellentétes álláspontok ütköztetésére, és az objektív, távolságtartó elemzésre.

A három, együttesen az 1989–2010 közötti időszakot feldolgozó tanulmány mellett a kötetben helyet kapott két, korábban már megjelent mű frissített, átdolgozott változata. Bárány Anzelmnek az ezredforduló táján megjelent, a rendszerváltozástól az első szocialista-liberális koalíció végéig tartó időszakot átfogó írása a média és a hatalom akkori viszonyrendszerének a mai napig az egyik legrészletesebb és leginformatívabb feldolgozása. Révész T. Mihály tanulmánya az első médiatörvény előzményeit és születésének körülményeit mutatja be, és mint ilyen, aktualitását megőrző forrás marad a médiatörténet tanulmányozói számára. A két szerzőnek és az írásokat korábban közlő Kairosz Kiadónak, valamint a Jogtörténeti Szemle című folyóirat kiadójának az ismételt megjelentetés engedélyezéséért ezúton is köszönetünket fejezzük ki. A kötet hatodik, összegző tanulmánya – Kitta Gergely esszéje – a médiaháború(k) mint sajátos politikai kategória értelmezési lehetőségeit vizsgálja.

A kötet tanulmányait bőséges médiatörténeti kronológia és dokumentumgyűjtemény egészíti ki. A kronológiát Horváth Attila, Kitta Gergely és Paál Vince állította össze, mindegyik szerző az általa feldolgozott időszak vonatkozásában. A 2002 júniusa és 2005 októbere közötti rész az Antal Zsolt és Gazsó Tibor által szerkesztett Magyar médiahelyzet (Budapest, Századvég, 2005) című kötetben közölt kronológia alapján készült el, amelynek felhasználási lehetőségéért a kiadónak ezúton köszönetet mondunk. Köszönettel tartozunk a Magyar Távirati Irodának is, hogy engedélyezte adatbázisának felhasználását. A Dokumentumgyűjtemény című fejezet médiatörténeti forrássá vált beszédek, jogszabályok, hatósági és bírósági határozatok, politikai pamfletek és interjúk részleteit tartalmazza. Köszönet illeti azokat a szerzőijog-tulajdonosokat is, akik hozzájárultak ezen dokumentumok közléséhez.

A „médiaháború” megnevezés elcsépeltnek tűnhet ugyan, és újbóli elhangzása a történések ismerőiben, megélőiben egyfajta azonnali zsibbadtságot, fásultságot okozhat, használatától mégsem tudtunk eltekinteni, mert plasztikusan jellemzi az itt tárgyalt bő két évtizedet. Ha a háborús metaforát tovább szeretnénk mélyíteni, az események sokkal inkább az első világháborút idézték, mintsem a másodikat. A felek ugyanis örök sértődésbe és sokszor gyűlöletbe merevedve, már a kezdetekkor lövészárkokba vonultak, és onnan egymásra tüzelve küzdötték végig ezeket az éveket. Természetesen ez idő alatt sok minden megváltozott; a média világa ma már egészen máshogy fest, mint festett a kilencvenes években, és a politikai erőtér is átalakult. A régi beidegződések azonban ma is ott vannak a fejekben, és ma is áthatják közéletünket. Ilyen értelemben 2010 nem is cezúra, és a médiaháború még sokáig nem fog véget érni. Kötetünk átolvasása – szándékaink szerint – segíteni fog múltunk megismerésében, jelenünk megértésében, és talán a jövőbeni hibák elkerülésében is.

Budapest, 2013. augusztus 20.

A szerkesztők

A magyar média a rendszerváltástól 1998-ig

HORVÁTH ATTILA

Bevezetés

1989 és 1998 között a magyarországi média története rendkívül mozgalmas volt. Az állampárti diktatúra gyengülésével a médiumok hirtelen addig elképzelhetetlenül szabad állapotba kerültek. A lakosság nagy része nem vett részt aktívan a rendszerváltás eseményeiben, hanem a média közvetítése révén követte azokat. Ebből következően a média fontos szerepet játszott a békés rendszerváltozásban, még akkor is, ha csupán a médiumok egy része lendítette előre katalizátorként az átalakulás folyamatát, míg más részük inkább csak kullogott az események mögött. A szabad lapalapítás megvalósítása után gomba módra jelentek meg a különböző nyomtatott sajtótermékek, soha nem látott választékot kínálva.

Ebben az évtizedben játszódott le a sajtó privatizációja, kezdve a nyomtatott sajtóéval, majd az évezred végére az elektronikus médiumok terén is a magánvállalkozások váltak meghatározóvá. Az időszak végén – az internet terjedésével – az online média is megkezdte hódító útját.

A békés politikai átmenet részleteinek tárgyalásos úton történő kialakítását 1989–90-ben az állampárt és az újonnan megalakuló politikai pártok által létrehozott Nemzeti Kerekasztal (NKA) végezte. A média azok közé a területek közzé tartozott, amelyekkel kapcsolatban az NKA keretében nem született meg a szükséges megegyezés, nem készült el a tervezett tájékoztatási törvény. Ez a feladat a szabad, demokratikus választások alapján összeülő új Országgyűlésre maradt. Mivel azonban a médiát szabályozó törvény kétharmados parlamenti többséget igényelt, azt az első parlamenti ciklusban a kormányzó pártok és az ellenzék közötti konszenzus hiánya miatt nem fogadták el. Habár az 1994-ben kormányra kerülő szocialista-szabaddemokrata koalíció megszerezte a mandátumok több mint kétharmadát, az elektronikus médiumok terén a szabályozatlanság állapota egészen 1996-ig fennmaradt. Mindez a média szabályozása ügyében a pártok közötti nagyfokú bizalmatlanságot mutatta, bár a médiatörvényt végül a koalíció pártjai mellett az ellenzék egy része is megszavazta. Részben az elektronikus média szabályozatlansága, részben pedig az eltérő világnézetű pártok közötti ellentétek következtében a média, elsősorban az elektronikus média feletti kormányzati felügyelet kérdése állandó politikai viszály forrása volt. A közélet nyelvének tematizálása, magyarul annak meghatározása, miről és mit gondoljon az állampolgár, leginkább a média által valósítható meg. A média felügyelete/birtoklása körüli politikai küzdelmek, amelyeket az erről szóló diskurzusokban médiaháborúnak szoktak nevezni, tulajdonképpen túlmutatnak a média kérdésén, azok mögött a magyar politikai és kulturális eliten belül húzódó törésvonalak rejlenek.

1. A nyomtatott és az elektronikus média helyzete az állampárti diktatúra idején

A kommunista hatalomátvétellel egyidejűleg gyakorlatilag megszűnt a sajtószabadság Magyarországon, ugyanis a szovjet típusú diktatúra vezetői addig ismeretlen intenzitású, totális propagandába és agitációba kezdtek. Az 1948–1953 közötti időszakban (Rákosi-korszak) a magyar kulturális élet, azon belül a médiapolitika tejhatalmú irányítója, Révai József a Magyar Dolgozók Pártja II. Kongresszusán így foglalta össze programját: „népünk szocialista átnevelésének szolgálatába kell állítanunk minden eszközt: az iskolát, az agitációt és propagandát, a művészetet, a filmet, az irodalmat, a tömegek kulturális mozgalmának minden formáját.”[1]

A sajtót és általában a médiát 1956-ig közvetlen utasítások alapján irányították. A napilapok számát csökkentették, szerkesztőségeit összevonták, és kialakították azt a szigorúan centralizált sajtóstruktúrát, amely a rendszerváltozásig alig módosult. A politikai eseményeket minden lapban ugyanúgy kellett közölni – a hírek a Magyar Távirati Irodától (MTI) érkeztek, nemritkán azzal az utasítással, hogy szövegük változtatás nélkül kerüljön az újságokba.

Az újságírók társadalmi szervét, a Magyar Újságírók Országos Szövetségét (MÚOSZ) átszervezték, elnöksége ezután a minisztérium és a párt döntéseit közvetítette. Csak az dolgozhatott újságíróként, aki tagja volt a Szövetségnek.[2]

Ezt a politikai irányvonalat a Magyar Szocialista Munkáspárt Központi Bizottságának (MSZMP KB) 1958. január 21-ei, A sajtó helyzete, feladata című határozata[3] módosította. Ekkor kezdtek áttérni a differenciáltabb, taktikusabb és burkoltabb befolyásolási módszerekre. Ennek jegyében jelent meg az első, sajtóval foglalkozó jogszabály, a sajtóval kapcsolatos egyes kérdésekről szóló 26/1959. (V. 1.) Korm. rendelet, amelynek a jogforrási hierarchiában elfoglalt helye és tartalma ellentétes volt az Alkotmánnyal. A rendelet hatályon kívül helyezte az 1914. évi XIV. törvénycikket – a Sajtótörvényt –, s az időszaki lapok engedélyezési rendszerét vezette be, meghatározva a példányszámot és a terjedelmet is (4–6. §). Később bármilyen újság engedély nélküli előállítását bűncselekménynek minősítették (1961. évi V. törvény 211. §, 1978. évi IV. törvény 213. §).

A sajtóról szóló 1986. évi II. törvény (l. a Dokumentumgyűjteményben) előterjesztésekor Markója Imre igazságügy-miniszter a következőket mondta:

„A mi sajtónk is a társadalmi berendezkedésünknek megfelelő eszméket vall, s ezek gyakorlati érvényesítéséért dolgozik, […] a mi sajtónknak is politikailag elkötelezettnek kell lennie, és ezt az elkötelezettséget mindenkor vállalni kell. Semmilyen körülmények között nem lehet szószólója a szocializmustól idegen, a Magyar Népköztársaság alkotmányos rendjét sértő eszméknek és nézeteknek.” [4]

A 3. § (1) bekezdésének indoklása szerint a sajtóban közölt tájékoztatás nem sértheti a Magyar Népköztársaság alkotmányos rendjét, nemzetközi érdekeit, valamint az állampolgárok és a jogi személyek jogait, törvényes érdekeit és a közerkölcsöt. (Meghatározásuk szerint ez utóbbi a szocialista értékrendszeren alapul.) A több évtized alatt kidolgozott jogszabály alig volt több bizonyos politikai deklarációkba csomagolt, rövid sajtórendészeti szabályozásnál, és csaknem változatlan formában tartalmazta a negyven évvel korábban megkezdett tájékoztatáspolitikát. Az 1986. évi II. törvény ugyan magasabb jogszabályi szintre emelte a sajtó szabályozását, de nem biztosított valódi sajtószabadságot, nem tartalmazott az állami szervek tájékoztatási kötelezettségéről szóló előírásokat, nem deklarálta a média politikai, társadalmi és kulturális életben betöltendő kiemelkedő szerepét, viszont továbbra is fenntartotta az előzetes engedélyezés rendszerét. A sajtótörvény megőrizte a korábbi jogszabályoknak a hatalmi beavatkozásra módot adó azon rendelkezését, hogy a sajtótermékek előállításához és nyilvános közléséhez, valamint időszaki lap, illetve helyi stúdió alapításához engedélyre van szükség. A sajtótörvény alapján időszaki lapot[5] továbbra is csak állami szervek, gazdálkodó szervezetek, társadalmi szervezetek és egyesületek adhattak ki, ez magánszemélyeknek szigorúan tilos maradt.[6] A sajtóról szóló 1986. évi II. törvény 21. § (3) bekezdése kimondta, hogy a törvény végrehajtásáról a Minisztertanács gondoskodik. A kormány kiadott egy végrehajtási rendeletet [12/1986. (IV. 22.) MT rendelet], amely felsorolta azokat a szerveket, amelyek megadták az engedélyt a sajtótermékek előállítására és nyilvános közlésére (4. §). Az engedélyezési rendszer garanciális szempontból legproblematikusabb elemének az a törvényi előírás bizonyult, amely lehetővé tette az engedély megtagadását pusztán azon az alapon, hogy a sajtótermék előállításához, illetve nyilvános közléséhez szükséges „személyi és tárgyi feltételek nincsenek biztosítva.” E „nem biztosított feltételek” közé tartozott például, hogy a hordozóanyag (papír) „nem állt rendelkezésre”.

Önmagukban a sajtójogi szabályok sem kelthették a sajtószabadság akár legkisebb mértékű érvényesülésének illúzióját, azonban a gyakorlat még kiábrándítóbb volt: a Szovjetunióban kialakított propaganda- és „agymosási” modellt követték még a késő Kádár-korszakban is. Az íróknak, költőknek, művészeknek, újságíróknak és a médiában szereplőknek egyenesen azt a szerepet szánták, hogy a „párt katonáiként” népszerűsítsék a fennálló rendszert és a politikai elit döntéseit.[7]

A hatvanas évek második felétől igyekeztek színesebbé, érdekesebbé tenni a sajtót. Arra utasították a szerkesztőségeket, hogy adjanak tágabb teret a kevésbé politikus műfajoknak, így több rejtvény, sport- és szórakoztató cikk jelenhetett meg. Természetesen ezeket is úgy kellett elkészíteni, hogy áttételesen és észrevétlenül, de politikai üzeneteket közvetítsenek.[8] Minden társadalmi rétegnek, foglalkozási csoportnak, korosztálynak saját újságot készítettek. A legnagyobb példányszámú továbbra is az állampárt lapja, a Népszabadság volt (napi 765 ezres példányszámmal), a szakszervezet lapja a Népszava, a Hazafias Népfronté a Magyar Nemzet, 1968-tól a kormány félhivatalos lapja a Magyar Hírlap volt. A hetilapok: a nőknek szólt a Nők Lapja (759 ezer példány); vicclap volt a Ludas Matyi (531 ezer példány);[9] színes magazin a Képes Újság; politikai hetilap a Magyarország; világirodalmi folyóirat a Nagyvilág; a vidék lapja a Szabad Föld (503 ezer példány); a fiataloké a Magyar Ifjúság (273 ezer példány); az úttörőké a Pajtás; a kisdobosoké a Kisdobos; az óvodásoké a Dörmögő Dömötör; sportújság a Népsport; „bulvárlap” az Esti Hírlap. A példányszámokat azonban korántsem a közönség igénye, ízlése, a piac logikája határozta meg, hanem a politikai vezetés céljai.

A rádió és a televízió még az újságoknál is hatékonyabb propagandát folytatott, hiszen üzenetét különösebb nehézség nélkül a legszélesebb közönséghez el tudta juttatni. Megkönnyítette a propagandisták helyzetét az is, hogy Magyarországon a legtöbb család a nyolcvanas évek végéig csak a hivatalos, magyarországi adásokat tudta fogni. A Magyar Televízió kezdetben egyetlen csatornával rendelkezett, később kiegészült a 2-es műsorral (1971). A Magyar Rádió az egész ország területére csak a Kossuth és a Petőfi Rádió adását sugározta.[10] Ennek következtében a hallgatottság, illetve nézettség rendkívül magas volt: a legnépszerűbb műsorokat a tévé-, illetve rádiókészülékekkel rendelkező családok 80-90%-a kísérte figyelemmel. A politikai vezetés, az általa uralt média monopolhelyzetét kihasználva, a műsoridő jelentős részét nyílt politikai üzenetek közlésére használhatta fel, de az adásidő többi részében, az irodalmi, tudományos, ismeretterjesztő adásokban, sőt még a szórakoztató műsorokban, kabarékban is rejtett politikai üzeneteket közvetítettek a magyar lakossághoz.[11]

A propaganda technikusai öt alapelvet alkalmaztak:

1. A leegyszerűsítés elve: minden tényezőt lebutítottak a jó és a rossz, a barát és az ellenség képletére (burzsoázia–munkásosztály, imperialisták–Szovjetunió stb.). A társadalmat a tömegemberek csoportjaként fogták fel, amelynek reakcióit, viselkedését szuggerálható minták alapján próbálták befolyásolni, irányítani. Kliséket, divatszavakat, szlogeneket, leegyszerűsített képeket használtak fel erre a célra.

2. A torzítás elve: az ellenséget durva rágalmazással és kigúnyolással meg kell fosztani a hitelességétől (például a koncepciós perekben elítélteket nemcsak államellenes összeesküvéssel, tehát politikai bűncselekménnyel vádolták, hanem köztörvényes bűncselekményekkel is, karikatúrák jelentek meg róluk, esetleges testi fogyatékosságukat, származásukat, nevüket is kigúnyolták stb.). Az ellenségképet állandóan sulykolni kellett, hogy azt sugallják: az ördögi természetű és morálisan elfogadhatatlan.

3. A transzfúzió elve: a célközönség által elfogadott értékeket a saját céljaiknak megfelelően használták fel.

4. Az egyöntetűség elve: a pártelit álláspontját, nézeteit úgy tüntették fel, mintha az minden helyesen gondolkodó ember egybehangzó álláspontja lenne. Egyszerű munkásemberek, közismert közéleti személyiségek nyilatkozataival erősítették mindezt. (Lásd például a napilapok levelezési rovatát, ahol még az egyszerű segédmunkás is hibátlanul mondta fel a párt éppen aktuális álláspontját.)

5. A hangszerelés elve: különböző feldolgozásban vég nélkül ismételgették ugyanazt az üzenetet. (Vö. Norman Davies: Európa története. Budapest, Osiris, 2001. 472.)

Miközben a Kádár-rendszer az alapelvek tekintetében semmit sem változtatott, a módszerek vonatkozásában igyekezett kedvezőbb látszatot kelteni. Kifinomultabb, sokszor közvetett eszközökkel irányították a propagandát, a lakosság manipulálását. A jelentősebb sajtótermékek és médiumok vezetőinek, szerkesztőinek általában hetente meg kellett jelenniük az MSZMP Agitációs és Propaganda Osztályának,[12] illetve a Minisztertanács Tájékoztatási Hivatalának[13] értekezletén, amelyeken a párt- és állami vezetés értékelte munkájukat és új utasításokkal látta el őket. Bizalmas „sajtótervezeteket” kaptak, amelyekben az Agitációs és Propaganda Osztály előírta, hogyan számoljanak be az elkövetkezendő eseményekről, például pártkongresszusról, politikai és egyéb eseményekről. Egyúttal tájékoztatták őket azokról a témákról, amelyek tabunak számítottak.[14] A kézi vezérlés legdirektebb eszközeként közvetlen telefonvonalat kaptak, amellyel összekötötték a szerkesztőségeket a legfontosabb párthivatalokkal.[15]

Az újságírók, szerkesztők minden fontosabb esemény kapcsán futárpostán kapták meg az Agitációs és Propaganda Osztálytól a sajtótervet, amely szigorúan titkos anyagnak számított.

A szerkesztőségek hierarchiája a fegyveres testületekét idézte. Az újságíró személyes kontrollja után a szerkesztő, rovatvezető, felelős szerkesztő (olvasószerkesztő) és néha a főszerkesztő ellenőrizte, hogy az adott cikk megfelel-e a politikai követelményeknek. A főszerkesztő mellett működött a szerkesztőbizottság, amelynek két formája alakult ki: az egyik a lapnál dolgozó vezetőkből, általában a főszerkesztő-helyettesből, az olvasószerkesztőből és a párttitkárból állt, a másikat az ún. társadalmi szervek vezetői alkották.

Új munkatársat szintén csak az Agitációs és Propaganda Osztály, illetve a Tájékoztatási Hivatal engedélyével lehetett felvenni a szerkesztőségekbe.[16] A felvétel feltétele a megbízhatóság volt, amely feltételt Kádár János az MSZMP Politikai Bizottságának 1972. májusi ülésén így fogalmazott meg: „marxizmus és szocializmus legyen elsősorban, ideológiai és politikai ismeretekre van szükség az irodalomban, az ismeretterjesztésben, és csak utána jön a szakma.”[17] Az állampárt káderhatásköri jogosultsága révén csak olyan személyek kerülhettek a politikai, társadalmi, gazdasági, kulturális stb. vezetői posztokra, akiknek jelölését a pozícióért felelős pártszervezet előzetesen véleményezte és jóváhagyta. Bihari Mihály kutatásai szerint az 1950-es és az 1960-as években kb. 350–400 ezer olyan tisztség volt, amelyet a hatásköri listának megfelelően töltöttek be. Az 1980-as évek elejére ez a szám körülbelül a felére csökkent.[18] (Az utolsó hatásköri listát az MSZMP KB az 1988. július 13–14-ei ülésén fogadta el.)[19]

Az 1980-as években például a legfelsőbb állami vezetők kinevezését a Központi Bizottság hagyta jóvá. A minisztériumi államtitkárokat, miniszterhelyetteseket, az országos hatáskörű szervek vezetőit a KB titkárai, illetve a KB, a minisztériumi, tanácsi hivatali vezetőket részben a KB apparátusa, részben a minisztériumi pártvezetés, a gazdálkodó egységek vezetőit pedig rendszerint a területileg illetékes (kerületi, városi vagy megyei) pártbizottság kontrollálta.

A „káderezés” során a párt vezetői minden szinten igénybe vették a politikai rendőrséget, hogy a kinevezésre kerülő funkcionáriusok megbízhatóságát ellenőrizzék. Megvizsgálták a jelölt előéletét: a nagyszülőkig visszamenően el kellett végezni az identifikálást (akárcsak a zsidótörvényeknél). Fel kellett deríteni a korábbi foglalkozásokat, lakhelyeket, tanulmányokat. Többek között környezettanulmány keretében vizsgálták a kapcsolatrendszert, a barátokat, rokonokat. Vizsgálták a jelölt viszonyulását a Szovjetunióhoz, a párthoz, a „szocialista építéshez”, a politikai kampányokhoz, a „klerikális reakcióhoz” stb.

A Központi Bizottság 1971. évi hatásköri listája szerint a Központi Bizottság nevezte ki például a Politikai Főiskola rektorát, a Párttörténeti Intézet igazgatóját, a Népszabadság főszerkesztőjét, a Társadalmi Szemle szerkesztőbizottságának vezetőjét, a Pártélet felelős szerkesztőjét stb. Főszerkesztők csak a legmegbízhatóbb pártkáderek közül kerülhettek ki, s rendszerint maguk is tagjai voltak a felsőbb pártszervezeteknek (így a Népszabadság főszerkesztője a Politikai Bizottságnak, a megyei lapok főszerkesztői a megyei pártbizottságoknak).

A politikai média direkt ellenőrzése az állambiztonsági szolgálaton keresztül történt. Még a legkisebb folyóiratoknál is dolgozott ügynök, egyes szerkesztőségi szobákba még lehallgatókészüléket is elhelyeztek.[20] Az utólag terjesztett információval ellentétben párttagokat is be lehetett szervezni, ha az operatív érdek úgy kívánta.

Az újságíróképzés állami monopóliuma is a káderkiválasztás kiváló eszközének bizonyult. 1956 után megszüntették az addig az Eötvös Loránd Tudományegyetemen folyó újságíróképzést, valószínűleg azért, mert meglepően sok újságíró állt a forradalom mellé. Ezután 1988-ig az újságíróképzés egyetlen hivatalos formája a MÚOSZ által működtetett Újságíró Iskola volt, ahová csak valamelyik médium szerkesztőségének ajánlásával lehetett bekerülni. Mivel a szerkesztőségi felvételhez a MÚOSZ Újságíró Iskolájának elvégzését kellett igazolni, a kör bezárult. Ebből a 22-es csapdájából csak az ideológiailag elkötelezett káderek tudtak kitörni. A felvételi vizsgán a jelölteknek ideológiai kérdésekre kellett az aktuális politikai elvárásoknak megfelelő választ adniuk. E különleges felvételi eljárás miatt Magyarországon a rendszerváltozásig az újságíró-oktatás csak elszigetelten létezett, és szinte teljes mértékben elvesztette a kapcsolatát a demokratikus országok felsőoktatásával.[21] Ennek következtében a kezdő újságírók az idősebb, tapasztaltabb kollégáiktól sajátították el az újságírás szakmai fogásait, ezeket a tapasztalatokat azonban a teljesen antidemokratikus környezet alakította és határozta meg.[22]

A kor viszonyaira jellemző, hogy az egyes fontosabb sajtó-, illetve médiabeli pozíciók betöltésénél az 1986-os sajtótörvényt kiegészítő jogszabály [4/1986. (IX. 1.) MTH sz. rendelkezés] melléklete szerint felsőfokú végzettségnek számított egyebek mellett a Szovjet Kommunista Párt Központi Bizottsága (SZKP KB) Társadalomtudományi Akadémiáján szerzett kandidátusi fokozat, az SZKP KB Főiskoláján szerzett diploma, az MSZMP pártfőiskoláján szerzett főiskolai, valamint a Politikai Főiskolán kapott egyetemi érvényű oklevél, a Szovjet Katonai Akadémián, illetve a Marxizmus-Leninizmus Esti Egyetem hároméves szakosító vizsgáján szerzett oklevél.

2. Lapalapítások a rendszerváltás előtt

Az MSZMP Politikai Bizottsága 1988 júliusában elfogadott egy állásfoglalás-tervezetet a politikai nyilvánosságról, a tájékoztatás megújításáról és a pártnak a sajtóban való tevékenységéről.[23] Ezt további vitára bocsátotta, amelynek eredményeként megszületett az MSZMP KB 1989. március 29-ei döntése a nyilvánosságról és a politikai rendszer reformjáról: „A tömegkommunikációs intézményekben, szerkesztőségekben, kiadókban működő pártbizottságok, pártszervezetek feladata véleményezni és befolyásolni, hogy szakmai és politikai szempontból megfelelő személyek dolgozzanak a sajtóban.”[24]

1989. június 15-én a Németh Miklós miniszterelnök által vezetett kormány egy rendelettel [58/1989. (VI. 15.) MT rendelet] eltörölte a lapalapítás engedélykötelezettségét, azaz véget vetett a lapalapítás állami monopóliumának. A sajtószabadság irányába tett következő lépésként a KB 1989. június 29-ei üléséről az alábbi közleményt adta ki:

„A jelenleg érvényben lévő, 1986. szeptember 1-jével hatályba lépett sajtótörvény az időközben bekövetkezett társadalmi-gazdasági változások következtében alkalmatlanná vált funkciói teljesítésére. A Központi Bizottság egyetért azzal, hogy az új törvény – a jogállamiság kiépítésére vonatkozó törekvésekkel és az Emberi Jogok Egyetemes Nyilatkozatával, a Polgári és Politikai Jogok Nemzetközi Egyezségokmányával összhangban –, állampolgári jogként[25] szabályozza a szabad véleménynyilvánítás és a sajtószabadság gyakorlásának módját, garanciáit és törvényes korlátait. Ennek szellemében határozta meg a lapkiadók, szerkesztőségek, újságírók, terjesztők tevékenységével kapcsolatos jogokat, kötelezettségeket és felelősségüket.”[26]

Az Országgyűlés 1989. október 23-ai hatállyal módosította az Alkotmányt, és deklarálta a sajtó szabadságát, azonban a cenzúra tilalmát – ahogy azt a német alaptörvény tette – nem mondta ki. Az Alkotmány 61. §-a deklarálta:

„(1) A Magyar Köztársaságban mindenkinek joga van a szabad véleménynyilvánításra, továbbá arra, hogy a közérdekű adatokat megismerje, illetőleg terjessze.

(2) A Magyar Köztársaság elismeri és védi a sajtó szabadságát.”

1990 januárjában az Országgyűlés módosította az 1986-os sajtótörvényt. (1990. évi XI. törvény a sajtóról szóló 1986. évi II. törvény módosításáról – l. a Dokumentumgyűjteményben.) Ennek következtében már természetes személy, jogi személy, valamint jogi személyiséggel nem rendelkező társaság is alapíthatott időszaki lapot, helyi jellegű, önálló rádió- vagy televízióműsort készítő stúdiót. Már 1989-ben, a sajtóalapítás állami monopóliuma korlátozásának kezdő évében nyolc új lapot alapítottak.

Az első ellenzéki párt, a Magyar Demokrata Fórum (MDF) lapja, a Hitel, évtizedes alku vagy inkább hitegetés után született meg. 1982 novemberének első napjaiban vetette fel két év után újra Csoóri Sándor azt az ötletet, hogy a rendszer által perifériára szorított írók és költők részére folyóiratot kellene indítani. Illyés Gyula, Széchenyi gondolatait felidézve, a folyóirat címéül a Hitelt ajánlotta. Aczél György, a Kádár-korszakbeli kulturális élet legfőbb ideológusa és irányítója halogató taktikájának eredményeként a hetilap első száma végül csak 1988. november 2-án jelent meg – nyolcvanhat esztendővel Illyés Gyula születését, és öt évvel a halálát követően – mint irodalmi, művészeti és társadalmi folyóirat. A Bíró Zoltán szerkesztette lap 1992 nyaráig kéthetente jelent meg független lapként. 1992 szeptemberétől havonta megjelenő folyóirat lett.[27]

A Hitel szerkesztőivel szemben engedélyre sem várva jelent meg Brády Zoltán lapja, a Kapu, amely valódi független lapként hirdette magát: „Elvünk, hogy nem a hatalmat, hanem az olvasót szolgáljuk.” Mindehhez némileg óvatosabban hozzáfűzték: „folyóiratunk néhány publikációja eltér a magyar kormány által képviselt nézetektől”.[28] (Kiadója a Magyar a Magyarért Alapítvány, amely filmek és könyvek megjelentetésével is foglalkozott.) A lapot gyorsan elkapkodták, és azonnal hiánycikk lett: valósággal berobbant a köztudatba. A szerkesztőség viszont hamar megtapasztalta, hogy mit eredményez, ha szembehelyezkednek a pártállam politikai irányvonalával, például rövid idő után le kellett állniuk Ion Mihai Pacepa[29] altábornagy emlékiratainak közlésével.[30]

A Reform című hetilap, amely az osztrák Neue Kronen Zeitung formátumát utánozta, 1988 szeptemberében indult. A magát „független hírmagazinnak” deklaráló lap alapítói az MSZMP KB két vállalata, a Kossuth Könyvkiadó és a Hazafias Népfront, valamint Berecz János, a KB Agitációs és Propaganda Osztályának titkára voltak. A részvénytársasági formátumban működő kiadó 10 millió forintos alaptőkéjének nagyobbik részét a Magyar Hitelbank adta, ennek megfelelően a hetilapnak két elvárást kellett teljesítenie: 1. a lehető legnagyobb hasznot hozni a tulajdonosoknak úgy, hogy közben 2. megfelelnek az MSZMP irányvonalának. Az első pontot szexuális témájú írások és képek közlésével sikerült elérni, ami akkoriban a magyar sajtóban még újdonságnak számított, a második pontot pedig az állampárt állambiztonsági szolgálatával való szoros kapcsolat biztosította.[31] A lap gárdáját a Vasárnapi Hírek adta,[32] főszerkesztője, Tőke Péter[33] pedig mindkét feltételnek eleget tett: a Reform számonként félmillió forintos nyereséget produkált.[34] 1989 januárjában a lap közzétette „Az év reformembere” szavazás eredményét, amelyen a legtöbb szavazatot állítólag Grósz Károly, az MSZMP főtitkára kapta – ez azonban, mint azt az újság egyik munkatársa később nyilvánosságra hozta, nem volt igaz.[35]

1989-ben már 591 lap kérte nyilvántartásba vételét, s ebből 240 politikainak nevezte magát, pl. Dátum, Hiány, Aréna, Magyar Fórum, Magyar Narancs, Ring, Somogyvár, Tér-kép, Világ, Új-Hírnök, 168 Óra stb. A következő években is több tucatnyi politikai lapot próbáltak beindítani: 1990-ben 38-at, 1991-ben 22-t. 1992-től viszont már inkább befektetési céllal gründoltak újabb újságokat.[36]

A Magyar Fórum, a Magyar Demokrata Fórum kiadványaként induló újság első számait még a Hitel Kft. adta ki, majd létrejött a Fórum Rt., és ettől fogva néhány nagyvonalú támogató, például a Széles Gábor-féle Műszertechnika Rt. és a Princz Gábor irányította Postabank Rt. finanszírozta a lapot. Később a veszteségek miatt a lap főszerkesztője, Csurka István a Magyar Fórum Kft. létrehozásával vette át a finanszírozást, élvezve továbbra is a Műszertechnika Rt. és a Postabank támogatását.[37] Miután a Csurka István-féle szárny kivált az MDF-ből, a Magyar Fórum a Csurka vezetésével alapított Magyar Igazság és Élet Pártjának orgánuma lett.[38] Ezzel végkép elhatárolódott az antalli irányvonaltól. A szerkesztőségnek csak 2–3 főállású, állandó újságírója volt, ugyanakkor nagyon sok külsős (már nyugdíjazott vagy máshol állást betöltő) munkatárssal bírt, külföldi tudósítója nem volt.[39] A lap fénykorában – nem hivatalos adatok szerint – mintegy 45 ezer példányban kelt el.

A Beszélőt, később a Szabad Demokraták Szövetségének (SZDSZ) lapját először 1981-ben adták ki szamizdatként,[40] azaz illegális publikációként, azokban a napokban, amikor Lengyelországban bevezették a szükségállapotot. 1989. október 19-én a Belügyminisztérium kiadta az archívumában őrzött szamizdat irodalom egyedi példányait az arra jogosultaknak, az elkobzott sokszorosítógépeket pedig átadta a jogi személyiséggel rendelkező szervezeteknek. (Azokról az illegálisan kiadott, többnyire sokszorosított folyóiratokról és könyvekről volt szó, amelyeket házkutatások során vagy „lebukott” terjesztőktől elvettek.) Eközben az újságárusoknál árulni kezdték a Beszélő próbaszámát. A hazai szamizdat sajtó legismertebb lapja éppen nyolc évvel első megjelenése után lépett legálisan a nyilvánosság elé, 1989 és 1996 között hetilapként jelent meg. A pénzügyi okokból ellehetetlenült hetilap nyolc hónapig tartó szünetelés után folyóiratként indult újra, a Stencil Kulturális Alapítvány adta ki, megjelenését a Postabank Sajtó Holding Rt.-ből alakult Scriptum Sajtó Portfóliókezelő Rt., továbbá a Nemzeti Kulturális Alap, a Magyar Hitel Bank Magyar Sajtó Alapítványa és a Soros Alapítvány finanszírozta. Első legális főszerkesztője Kőszeg Ferenc volt.

A Magyar Narancs 1989. október 14-én jelent meg először a Fiatal Demokraták Szövetségéhez (Fidesz) közel álló fiatalok lapjaként. 1990. nyár elejétől Bojár Iván András főszerkesztésével, kétheti rendszerességgel jelent meg. Bár a fiatal demokratáktól való elválás 1990 nyarán megtörtént, a köztudatban mégis sokáig egyértelműen Fidesz-lapként tartották számon – aminek a kezdetekkor volt is némi alapja: közös iroda, személyi átfedések, világnézeti hasonlóság, a Soros Alapítvány támogatása, illetve a Fidesz „narancsos kampánya” is erősítette az érzést. A lap címe Bacsó Péter A tanú című filmjének híressé vált jelenetére utal: „Kicsit savanyú, kicsit sárga… de a mienk”. 1989 októberétől 1992 szeptemberéig a lap kéthetente jelent meg, s az avantgárd kulturális és közéleti lapok formajegyeit viselte. 1992. szeptember 17-étől megváltozott a lap arculata, kibővült szerzőinek köre. Feltűnt a ma ismert logó, a hangsúlyos címlapkép, a címlap alján elhelyezkedő, szöveget tartalmazó „kapszula” és az átláthatóságot erősítő, új szerkezet.[41]

3. A sajtó és az újságírók szerepe a rendszerváltozásban

A nyolcvanas évek végére a szovjet típusú diktatúra válsága egyre nyilvánvalóbbá vált. A Szovjetunió látványos meggyengülése, a magyar pártvezetés elbizonytalanodása, megosztottsága, a romló gazdasági helyzet egyre kevésbé volt leplezhető. Egyes tévé- és rádióműsorok, sajtóorgánumok a korábban tabunak számító témákat kezdték körüljárni: a Magyar Nemzet című napilap, a Heti Világgazdaság című hetilap, a rádió késő esti vagy vasárnap hajnali műsorai, a nekibátorodó 168 Óra, a televízió Tudósklubja, majd Napzártája, a Valóság, a Medvetánc című folyóiratok és egy-két újonnan induló vidéki lap addig rendkívül merésznek számító témákat tárgyalt.

A Magyar Nemzet 1987. november 14-ei száma egy Pozsgay Imrével készített, egészoldalas interjú keretében közölte, hogy több mint 180 fő részvételével tanácskozás zajlott le Lakiteleken. Az 1987. szeptemberi találkozó hivatalos címe „A magyarság esélyei” volt. Itt hangzott el először nyilvánosan a pluralizmus kifejezés, s jelent meg áttételesen a többpártrendszer követelése. Elfogadták a Lakiteleki Nyilatkozatot az MDF megalakításáról.[42]

A Magyar Hírlap ugyanakkor egy MTI-s hír, s egyben rendőrségi figyelmeztetés kapcsán, a régi pártállami stílusban, kioktató módon tudósította olvasóit a Fiatal Demokraták Szövetségének (Fidesz)[43] megalakulásáról:

„1988. március 30-án egyetemi hallgatók és fiatal értelmiségiek egy csoportja törvényellenes szervezet létrehozását kezdeményezte, ezért az arra illetékes rendőri szervek 1988. április 8-án figyelmeztették Andrássy [sic!] Miklós dunaújvárosi, Orbán Viktor szolnoki, valamint Csaba Iván, Kövér László és Rácz András budapesti lakosokat. A nevezetteket felhívták tevékenységük abbahagyására.” [44]

A reformkommunista Pozsgay Imre, az MSZMP Politikai Bizottságának tagja még 1989 januárjában is csak a Kéri László által „médiapuccsnak” nevezett akcióval[45] tudta elérni – Grósz Károly, az MSZMP főtitkárának külföldi útja miatti távollétét felhasználva –, hogy a 168 Óra című rádiós magazinműsor nyilvánosságra hozza az MSZMP KB történelmi albizottságának jelentését 1956-ról, amelyben az állt, hogy az addig „ellenforradalomnak” vagy jobb esetben „októberi sajnálatos eseményeknek” nevezett 1956-os forradalom „népfelkelés” volt.[46]

Az állampárt legelkötelezettebb hívének tartott, a többi értelmiségi csoporthoz képest valamelyest kivételezett helyzetben lévő újságírók egy része a rendszerváltozás katalizátorává vált. Mivel korábbi propagandista szerepük miatt a közvélemény szemében nagymértékben a régi rendszer részét alkották, látványos irányváltásuk szükséges volt ahhoz, hogy hiteles újságíróként szerepet kapjanak a rendszerváltozás folyamatában. Néhány prominens újságíró visszavonult, de jóval kevesebben, mint amennyitől azt az állampárthoz való kötődésük miatt a társadalom joggal elvárta. Az újságírók egy jelentős része továbbra is a korábbi pozícióit és a pártállami rendszert próbálta védeni, vagy kivárásra rendezkedett be.

Ezek a sajtón belüli átalakulások határozták meg a rendszerváltozás egyik jellegzetességét, hiszen a változásokat nem tömegmozgalmak, hanem a politikai vezetés és az értelmiség megállapodása hozta létre.[47] A nagyközönség úgy vélte, hogy a sajtó megkülönböztetett szerepet játszott a rendszerváltozásban, így az újságírók aktív politikai szerepvállalásukkal kivívták maguknak a közvélemény bizalmát. 1989 márciusában az emberek 73%-a bízott meg a sajtóban,[48] az újságírók pedig azt remélték, hogy a rendszerváltozás után is tovább dolgozhatnak a magyar sajtó berkein belül.[49]

Az újságírók egy része már akkor plurális diskurzust teremtett, amikor a demokrácia intézményrendszere még csak kialakulóban volt.[50] Az újságírók előtt addig soha nem látott lehetőségek nyíltak, például már nem csak az MTI híreit kellett közzétenniük, hanem többféle forrásból is szerezhették az információikat. Megnyíltak előttük a különböző intézmények kapui, a politikusok egy része valósággal versengett a sajtóban való megszólalás lehetőségéért. Az újságírók egy része betekintést nyerhetett a politikai döntéshozatalba, a lapokat pedig elárasztották a közérdeklődésre számot tartó belpolitikai hírek. Az „egypárti” újságírást felváltotta a „többpárti”, de a lapok közötti verseny egyben a párthívek versenyévé is vált. Az újságírók egy része pedig az újonnan szerveződő pártok holdudvarába került.

1990 tavaszán 45 év után először kerülhetett sor szabad, demokratikus országgyűlési választásokra. Ennek eredményeként a Magyar Demokrata Fórum (MDF), a Független Kisgazdapárt (FKGP) és a Kereszténydemokrata Néppárt (KDNP) koalíciója kapott lehetőséget kormányalakításra. A korábbi állampárt, a Magyar Szocialista Munkáspárt (MSZMP) jogutódja, a Magyar Szocialista Párt (MSZP), amely 1989-ben történt megalakulásakor szociáldemokrata pártként deklarálta magát, a mandátumok mintegy 8,5%-ával ellenzékbe szorult. Szintén ellenzéki pártként foglalt helyet az Országgyűlésben a Szabad Demokraták Szövetsége (SZDSZ) és a Fiatal Demokraták Szövetsége (Fidesz). Ezzel az ország politikai vezetésében – elvileg – megvalósult a rendszerváltás.

A korábbi állampárt által kontraszelektált újságíró-társadalom ugyanakkor érintetlenül a helyén maradt. Magyarországon az újságírók átlagéletkora a nemzetközi összehasonlítás szerint is feltűnően magas volt: egyötödük még az ötvenes években, négyötödük a Kádár-korszakban tanulta az újságírói szakmát, illetve szocializálódott. Vitray Tamás szerint azért, mert „(…) az elmúlt harmincegynéhány esztendőben a szakma nem termelt ki utánpótlást (…) Sem tudatosan, valamiféle oktatási formában, sem pedig úgy, hogy a kiválasztódás szakmai kritérium szerint történt volna.”[51] Hiányzott a demokratikus újságírás habitusa, nem alakulhatott ki a média társadalmi felelősségtudata. Az újságírók többsége a rendszerváltozás ellenére sem sajátította el a nyugat-európai standardokat és modelleket. A politikai tárgyú újságcikkek a politikai elemzés, a kiegyensúlyozottság legcsekélyebb jelét sem mutatták. Kizárólag egyes szám első személyű véleményeket közöltek, nem különítették el egymástól a tény- és a véleményközlő írásokat. A legtöbb újságíró leplezetlenül érvényesülni hagyta politikai véleményét, elkötelezettségét, úgy szelektálta a híreket, olyan sorrendbe állította, úgy emelte ki vagy hallgatta el a hátterüket alkotó kontextus egyes elemeit, hogy az események a politikai érdekeinek megfelelő összefüggésbe kerültek. Minősítő jelzők sűrű használata mellett az ellenfelet legyőzendő ellenségként jelenítették meg.[52] A cikkek jelentős része az íróasztalnál született, csak kevesen tájékozódtak személyesen, felkeresve a tudósítás tárgyául szolgáló helyszíneket és embereket.[53]

A Budapest Sun vezércikke lesújtó véleményt közölt erről a folyamatról:

„Más egykori kommunista országoktól eltérően Magyarországon nem várták el a kommunista újságíróktól, hogy tűnjenek el. Ehelyett a legtöbb országos és helyi lapot az utolsó kommunista kormány végső napjaiban privatizálták, azzal a kikötéssel, hogy a szerkesztőség tagjait az új tulajdonosok nem cserélhetik ki. Így tehát ahelyett, hogy elküldték volna őket azért, mert a közvéleményt éveken át félrevezették, fizetésemeléssel és újabb foglalkoztatási biztonsággal jutalmazták őket a Bertelsmann-féle cégek és más külföldi beruházók. A magyar újságírók többsége – mivel nem kényszerítették őket – nem változott meg (…) Röviden: a kommunizmus óta a magyar újságírás igen kevéssé alakult át.”[54]

A sajtónak e történései rendkívül rossz hatással voltak az állampolgári öntudatra. A lakosság döntő része nem vett részt tevőlegesen a rendszerváltozás folyamatában, úgy érezték, hogy a közügyekbe továbbra sem szólhatnak bele.

4. A sajtó privatizációja és a magántulajdonban lévő sajtó

A rendszerváltozáskor egyedül a Magyar Szocialista Párt (MSZP) nem alapított saját újságot, 1989-ben ugyanis az MSZMP, majd az abból létrejövő MSZP tulajdonában volt a Népszabadság a maga 350–380 ezer példányával, valamint az Esti Hírlap és a Magyarország körülbelül 100–100 ezer, a Vasárnapi Hírek megközelítőleg 300 ezer, a megyei napilapok pedig összesen 1,2 millió példánnyal.[55]

Ugyancsak az MSZMP média feletti ellenőrzésének megőrzését szolgálta volna a Magyar Újságírók Országos Szövetségének az év nyarán kitervelt feloszlatása – a MÚOSZ ugyanis átalakulóban volt: új elnököt választott. A létrehozni kívánt új szervezetre az állampárt nagyobb befolyást tudott volna gyakorolni. Az is felmerült, hogy kamara jellegű szervezetet hozzanak létre, mert így minden újságírónak és szerkesztőnek kötelező lett volna belépnie.[56]

4.1. A Népszabadság a nyertes

Az állampárt központi lapja, a Népszabadság[57] különleges privilégiumokat élvezett. Sokáig Magyarország legnagyobb példányszámban megjelenő lapja volt: 1987-ben 695 ezer darab kelt el belőle. 1990 augusztusára a példányszám ugyan 337 ezerre csökkent, de végül 300 ezer körül stabilizálódott. Az MSZP, hogy biztos alapokra helyezze a befolyását a lap felett, illetve, hogy a meglévő szerkesztőség is változatlan összetételben működhessen tovább,[58] elhatározta, hogy még az új kormány megválasztása és hivatalba lépése előtt privatizálják a Népszabadságot. Eötvös Pál, aki újságírói múlttal került a főszerkesztői székbe,[59] már 1988-ban tárgyalt a Bertelsmannal. A rendszerváltozás idején – emlékezett vissza Eötvös Pál – „nekünk azért kellett részvénytársaságot létrehoznunk egy nyugati céggel, mert borzasztó veszélynek voltunk kitéve.”[60]

Az Országgyűlés 1990. január 25-én vita nélkül elfogadta a Polgári Törvénykönyv (Ptk.) módosításáról szóló törvényjavaslatot (az 1990. évi I. törvényt). A Ptk. módosított 74/A. §-a lehetővé tette, hogy a lehető legrövidebb határidővel alapíthassanak alapítványokat:

(1) Magánszemély és jogi személy (a továbbiakban együtt: alapító) – tartós közérdekű célra – alapító okiratban alapítványt hozhat létre. Alapítvány létrehozását törvény kötelezővé teheti. Az alapítvány jogi személy, amely a tartós közérdekű cél megvalósításához szükséges vagyonnal rendelkezik.

(…)

(5) A bíróság a nyilvántartásba vételről nemperes eljárásban, soron kívül határoz. A bíróság a nyilvántartásba vételről szóló határozatot megküldi az ügyészségnek.

Az így módosított Ptk. tehát, egészen kirívó módon, eljárásjogi szabályt is tartalmazott. A törvénymódosítás célja nyilvánvalóan az volt, hogy a lapokat „törvényesen” kivehessék a pártvagyonból, és így kivonhassák azokat az országgyűlési választások után várható vagyonelszámoltatás alól.

A törvény hatálybalépése után – élve az abban biztosított lehetőséggel – már 1990. március 23-án létrehozták a Szabad Sajtó Alapítványt. (A kuratórium más alapítási dátumot adott meg, mint ami a párt vagyonbevallásában szerepelt.[61]) A kuratórium elnöke az MSZP elnöke – akkoriban Nyers Rezső – volt. Az alapítvány ezután megkapta az MSZP-től a Népszabadság tulajdonjogát, majd 1990. július 31-én 108,5 millió forint névértékű részvényért apportálta a lapot a német Bertelsmann AG résztulajdonával alapított Népszabadság Rt.-be.[62] Előtte a szerkesztőség olyan kollektív szerződést írt alá, amely lehetővé tette, hogy a lap megőrizhesse korábbi irányvonalát. A 26%-os tulajdonnal rendelkező alapítvány legnagyobb bevételi forrása a Népszabadság nyereségéből befolyó összeg volt. A Szabad Sajtó Alapítvány baloldali újságírókat és újságokat támogatott.[63]

A Népszabadság – tudósítói hálózatának, nagyszámú és jól képzett újságíróinak köszönhetően – a rendszerváltozás után is megőrizte vezető pozícióját: az új viszonyok között is piacvezető lap maradt. (Lengyelországban ezzel szemben a Szolidaritás egykori újságja, a Gazeta Wyborcza lett a legnagyobb lap, míg Csehországban a volt kommunista pártlap, a Rude Právo csak a harmadik helyen állt.) A szélesebb olvasóközönséget azzal tartotta meg, hogy nem vett részt a legélesebb belpolitikai csatározásokban. Az 1994-es választások másnapján, az eredmények ismeretében, kicserélték a fejlécen a „Szocialista” megjelölést „Országos”-ra. Finomabb eszközökkel, a nagyobb közönséghez szólóan írták a politikai véleményeket összegző vezércikkeket. Arra törekedtek, hogy megfelelő mellékletekkel, rovatokkal családi lapként is szolgáljanak. A Népszabadságé lett 1994-re a magyar hirdetési piac 35%-a, amelyből a lap teljes bevételének 63%-a származott.[64]

4.2. A megyei lapok eladása

A legnagyobb vihart a megyei lapok eladása kavarta, hiszen ezek összesen 1,2 millió példányban keltek el. A rendszerváltozás előtt az ország 19 megyéjének egy-egy napilapját a megyei pártközpontok irányításával adták ki (sőt, két megyében két lapot is kiadott az MSZMP megyei bizottsága). Míg az országos napilapok piacán bőséges kínálat várta az olvasót, a megyei lapokén az „egy megye – egy lap” elve révén az egyes megyei lapok monopolhelyzetben voltak.

Az Axel Springer 1990 áprilisában – két választási forduló között – hét megyei lapot vett meg a régi munkatársakkal együtt, s a lapokat – a Heves Megyei Hírlapot, a pécsi Új Dunántúli Naplót, a tatabányai 24 Órát, a Somogyi Hírlapot, a Tolnai Népújságot, a Nógrád Megyei Hírlapot és az Új Néplapot – részben új néven működtette tovább. A Springer nem az újságokat vette meg, hanem az újságírókat vette át: egyszerűen „átigazolta” őket. A szerkesztő és újságíró nélkül maradt lapok helyén a régi gárdával és minimális névváltoztatással „új lapot” indítottak. Így a Springernek lett hét, jogi szempontból teljesen új lapja, teljes szerkesztőséggel, az MSZP-nek pedig hét „üres” kiadóhivatala, de még az előfizetők sem maradtak meg, mert azokat is átadták az új cégeknek.[65]

A legtöbb megyei lapnál a még a megyei pártbizottság által delegált szerkesztőség dolgozott tovább. Nagy Imre és társai újratemetésének napján adta hírül az MSZMP Győr-Sopron Megyei Bizottsága, hogy pályázat útján kívánják betölteni a megye lapja, a Kisalföld főszerkesztői tisztét, s a jelentkezéshez felsőfokú végzettség, tízéves újságírói gyakorlat, erkölcsi bizonyítvány és MSZMP-tagság volt a feltétel. A Borsod-Abaúj-Zemplén, Szabolcs-Szatmár és Hajdú-Bihar megyei lapoknál a privatizáció során külön kikötötték, hogy két évig maradhatnak a pártállami szerkesztők.

A hét lap eladása nyomán hatalmas politikai botrány kerekedett. Többen is arra hivatkoztak, hogy ezek a lapok nem az utódpárt, hanem a nemzet tulajdonát képezték. Még az MSZP-n belül is voltak olyan vélemények, hogy több százmillió forintot veszített a párt, hiszen a vételár „eltűnt.” Azt, hogy mi is történt valójában, mindmáig nem lehet tudni, a parlamenti vizsgálóbizottság sem tudott ezen a téren eredményt felmutatni.[66]

A többi újságot – a Pest Megyei Hírlap kivételével – az országgyűlési választásokat követően, de a korábbi pártvagyont zár alá vevő törvény elfogadása előtt pályázattal adta el az MSZP német, osztrák, angol és francia befektetőknek. A német Westdeutsche Allgemeine Zeitung (WAZ) médiavállalat öt dunántúli lapot szerzett meg: a Dunaújvárosi Hírlapot, a Fejér Megyei Hírlapot, a Veszprémi Naplót, a Vas Népét és a Zalai Hírlapot. Az osztrák Funk, Verlag und Druckerei GmbH három északkelet-magyarországi lapot vett: az Észak-Magyarországot, a Hajdú-Bihari Naplót, valamint a Kelet-Magyarországot. Az angol Associated Newspapers kapta a legnagyobb vidéki napilapot, a győri kiadású Kisalföldet. A francia Nice Presse a szegedi Délmagyarországot vásárolta meg. Az Axel Springer osztrák érdekeltsége további két lappal (a kecskeméti Petőfi Népével és a Békés Megyei Hírlappal) gyarapította a német sajtócsoport magyarországi befektetéseit, amelyek között így már kilenc vidéki napilap szerepelt.[67]

A megyei lapok rendkívül gyors és titokban történt privatizációjára így emlékezett vissza Fabriczki András, az MSZP akkori pénztárosa:

„A magamfajta közgazdász is kiszámíthatta, hogy ha a megyei lapok formailag is az MSZP tulajdonában maradnak, akkor a számára kedvezőtlen politikai változás esetén a hatalom új birtokosai elveszik tőle az újságokat. Meg kellett szabadulnunk a megyei napilapoktól, hogy ne hozzuk politikai ellenfeleinket kedvező kommunikációs helyzetbe.” [68]

Máté László, aki 1990. májustól 1994. októberig volt az MSZP pénztárnoka, szintén részt vett a privatizációban:

„Ezekre a lapokra rá akart tenyerelni a Csurka: tudomásunk volt róla, hogy készül egy ilyen parlamenti indítvány. S akkor én kidolgoztam a privatizáció javaslatát, amit a pártelnökség elfogadott. Szakértői bizottságot hoztunk létre, annak rendje-módja szerint pályáztattunk. A 11 lapért kaptunk 454 millió forintot, amiből létrehoztuk a József Attila Alapítványt.[69] Ez a korábbi parlamenti ciklus alatt többpárti kuratórium irányítása alatt működött, s a különböző lapoknak – így a Mozgó Világnak is – adott támogatást. De ebbe az összegbe nem számítottuk be azt a százmilliót, amit a lapok good willjéért kaptunk. Ebből szanáltam a pártot.”[70]

Az akció szürke eminenciása Horváth István volt, aki 1984-től 1991-ig töltötte be a bonni nagyköveti posztot, hazatérése után pedig Horn Gyula külpolitikai tanácsadója lett. Az ő közreműködésével jött Magyarországra a Ferenczy Médiacsoport és a Springer konszern. A két cég közös vállalkozásaként indult el az Axel Springer Kft.[71] (Horváth István nevével legközelebb a Bertelsmann érdekeltségébe tartozó RTL Klub képviselőjeként találkozunk.)

Miközben az országos politikai kiadványok példányszáma folyamatosan csökkent, a megyei lapok többsége megőrizte olvasótáborát. A dunántúli lapok többsége 50 ezernél is nagyobb példányszámban jelent meg, miközben a remittendájuk kisebb volt az országos lapokénál, hiszen az eladott példányok 80–90%-át előfizetők vették meg.[72] Országos terjesztésű napilapot 1993 végén több mint 2,1 millióan olvastak, míg a megyei lapok olvasótábora 3,5 millióra volt tehető, s a megyei napilapok olvasói közül minden ötödik egyben valamelyik országos terjesztésű napilapot is olvasta. Mindebből nyilvánvalóan következik, hogy a regionális újságok a lakosság jóval szélesebb rétegeihez jutottak el.[73] A legtöbb lap továbbra is monopolhelyzetet élvezhetett, mert a magyar vállalkozók által alapított konkurens lapok egymás után szűntek meg, így a békéscsabai Napi Dél-Kelet, a győri Nyugati Hírlap, a salgótarjáni Nógrád Megyei Krónika, a Heves Megyei Nap, a hódmezővásárhelyi Vásárhely és Vidéke, a Kelet-Magyarország, a tatabányai Komárom-Esztergom Megyei Hírlap, a veszprémi Pannon Napló, a debreceni Hajdú-Bihari Nap, a Jászkun Krónika és a Reggeli Délvilág. Beolvadt versenytársába a nyíregyházi Új Kelet és a szegedi Délvilág is. Egyedül Miskolc környékén maradt fenn egy másik megyei napilap is: a Népszabadsággal együttműködő Déli Hírlap. „A gazdasági vezetőket arra próbálták rávenni, hogy ne hirdessenek a lapunkban” – nyilatkozta Kepenyes János, a békéscsabai Dél-Kelet főszerkesztője. A terjesztés monopóliumával rendelkező Magyar Posta is inkább gátolta ezeknek a lapoknak a terjesztését. Nem csoda, hogy elbuktak a nagyobb erőfölényben levő lapokkal szemben.[74]

A megyei lapok 90%-án tehát három kiadó osztozott, aminek következtében a vidéki újságírók teljesen kiszolgáltatott helyzetbe kerültek: ha elbocsátottak valakit, akkor az illető csak egy másik megyében helyezkedhetett volna el, de még ott is nagy eséllyel ugyanaz a cég volt a laptulajdonos.[75]

A megyei lappiac szerkezetének másik sajátossága, hogy a horizontális mellett a vertikális integráció is jellemzővé vált. A lapkiadók nyomdákat vettek és beléptek a terjesztői piacra is, így tudták a lehető legolcsóbban előállítani és az olvasóhoz eljuttatni lapjukat.[76]

A Pest Megyei Hírlap maradt az egyetlen olyan megyei orgánum, amelyet az MSZP nem adott el, hanem a Hírlapkiadó Vállalattal együtt állami tulajdonba került. Boross Péter kormányzása idején a Kereszténydemokrata Néppárt érdekeltségébe akarták vonni, ezért 1993–1994 fordulóján létrehozták a Magyar Penna Kft.-t, ám az nem volt képes megoldani a finanszírozást: a korábban még országos terjesztés tervét dédelgető Hírlap egy év után megszűnt. Vödrös Attila főszerkesztő szerint részben a Horn-kormány sajtópolitikája, részben a jobboldali pártok passzivitása okozta a Pest Megyei Hírlap vesztét.[77]

„Lapozz bele!” módban ezek az oldalak nem érhetőek el.

Kérjük, vásárolja meg a teljes elektronikus könyvet weboldalunkon.

This page is not available in preview mode.

Should you wish to access the complete text, please purchase the full version of this e-book at our webpage.